Номер провадження: 22-ц/813/2562/20 
Номер справи місцевого суду: 523/3084/17
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К., повний текст рішення складено 06 червня 2018 року, -
встановив:
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, зміну договору найму жилого приміщення, в якому просила встановити факт того, що в ордері № 750 серії ЛР від 30.12.1983 року було допущено помилку в частині зазначення адреси частини домоволодіння та замість адреси: АДРЕСА_1 помилково зазначено номер будинку АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_1 членом сім`ї ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .; визнати за ОСОБА_1 право користування 33/100 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму на 33/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , замість попереднього наймача ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 28 лютого 2006 року № 134 року, на ім`я її доньки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , було відкрито особистий рахунок на займану житлову площу, які складається з 1 кімнати площею 17,0 кв.м. по АДРЕСА_2 зі складом сім`ї дві особи.
За своє життя донька позивачки неодноразово зверталась до органів державної влади з метою приватизувати зазначене житло та виправити помилку при визначенні адреси, однак в зв`язку з тим, що № 74/А є складовою житлового будинку АДРЕСА_1 , зазначеного на плані, їй було відмовлено.
На теперішній час 33/100 знаходяться на балансі місцевих рад та належать до житлового фонду.
Позивачка стверджувала, що вона проживала разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 , з 2006 року, в якості члена сім`ї, вела з нею спільне господарство, робила ремонти в частині домоволодіння, обробляла город, сплачувала комунальні послуги.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлений факт того, що в ордері № 750 серії ЛР від 30.12.1983 року, який було видано виконавчим комітетом Ленінської райради народних депутатів на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та в розпорядження №134р від 28.02.2006 р. в частині зазначення адреси частини домоволодіння, було допущено помилку, та зазначено номер будинку АДРЕСА_2 .
Визнано ОСОБА_1 членом сім`ї померлої ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право користування 33/100 частинами домоволодіння АДРЕСА_1 , що складаються в житловому будинку літ. «А» приміщення: коридори 2-1, 2-4, кухня - 2-5, ванна 2-6, житлове 2-7, тамбур 2-8, гараж літ. «З», сарай літ. «И», навіси літ. «К,Л», душ літ. «М» замість попереднього наймача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зобов`язано Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму на 33/100 часток домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються в житловому будинку літ. «А» приміщення: коридори 2-1, 2-4, кухня - 2-5, ванна 2-6, житлове 2-7, тамбур 2-8, гараж літ. «З», сарай літ. «И», навіси літ. «К,Л», душ літ. «М» замість попереднього наймача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, звернулась з апеляційною скаргою, в якої ставить питання про скасування рішення суду, з тих підстав, що рішення суду ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та недоведеності обставинам, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що спірне приміщення належить до комунальної власності та не було за час життя ОСОБА_3 нею приватизоване, користувачем цього приміщення була померла ОСОБА_2 , з будь-ким іншим договорів найму не укладалось. Позивачка ОСОБА_1 , маючи реєстрацію за іншою адресою самовільна зайняла приміщення, а тому підстав для задоволення її позовних вимог апелянт не вбачає.
Відзиву до суду надано не було.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено головуючого суддю Комлева О.С. зі складом колегії суддів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою Суворовської районної адміністраціїОдеської міської радибула прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 67-68 т. 2).
Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 15.05., 16.10.2019 року, 18.03.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.
З січня 2019 року по червень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 1000 справ.
З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.
Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою Суворовської районної адміністрації Одеської міськоїради, перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з липня 2018 року (а.с. 212 т. 1).
Сторони про розгляд справи на 05 серпня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с.121-125 т. 2).
Від ОСОБА_4 , яка є адвокатом Дубської З.В. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 126-128).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли заяви про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (6 серпня 2020 року).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що за рішенням Народного суду Ленінського району м. Одеси від 21 листопада 1983 року у ОСОБА_5 , яка була матір`ю позивачки, було вилучено самовільно прибудовані домоволодіння до основного будинку по АДРЕСА_1 , які складалися з 2-квартир; - однієї кімнати - 17,0 кв.м., 2-х коридорів 5,9 кв. м. і 9,3 кв.м., кухні та ванної; другої - кімнати - 16,6 кв.м., кухні, коридору 5 кв.м. та передано означені приміщення у фонд місцевих рад.
На підставі рішення виконкому Ленінської ради народних депутатів м. Одеси від 24 листопада 1983 року № 665 ОСОБА_6 було видано ордер від 30 грудня 1983 року № 750 серії ЛР, на право заняття 1 кімнати площею 17,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 на склад сім`ї - 2 особи - їй та її доньки ОСОБА_7 (а.с. 13).
24 квітня 1987 року дочка позивачки уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке було видане відділом ЗАГС Ленінського райвиконкомі м. Одеси (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 померла про що було зроблено відповідний актовий запис за № 12827, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головної територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 26).
ОСОБА_1 своєчасно в межах шестимісячного строку звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті своєї доньки ОСОБА_2 (а.с. 81 т. 1). 
Постановою приватного нотаріуса Дубської З.В. було відмовлено у вчинені нотаріальних дій з тих підстав, що правоустановчі документи на 33\100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 відсутні.
За життя ОСОБА_2 на її ім`я, на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації від 28 лютого 2006 року № 134р., було відкрито особистий рахунок на займану житлову площу, які складається з 1 кімнати площею 17,0 кв.м. по АДРЕСА_2 зі складом сім`ї дві особи (а.с. 71).
Також на підставі розпорядження було закрито особистий рахунок на ім`я позивачки, яка на той час мала прізвище « ОСОБА_9 », оскільки ОСОБА_10 ) у 1980 року розірвала шлюб та перейшла на прізвище ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , яке було видано Ленінським ЗАГС м. Одеси (а.с. 10).
16 вересня 1989 року позивачка ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_12 та їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , яке було видано відділом ЗАГС Ленінського райвиконкому м. Одеси (а.с. 11).
ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , але приміщення які вона займала входять до складу домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
В 2015 році ОСОБА_2 звернулася до КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради з метою приватизації частини домоволодіння та виготовлення технічного паспорту, яка знаходилася в її користуванні. ОСОБА_2 було надано відповідь від 24 червня 2015 року №103/01-14, що частка домоволодіння входить до складу домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Однак, реєстрація місця проживання у ОСОБА_2 була здійсненна у домоволодінні АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 також звернулася до КП «БТІ» Одеської міської ради та отримала відповідь від 07.10.2015 року № 461898.76 про те, що частка домоволодіння АДРЕСА_1 є складовою частиною домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та про те, що в домоволодінні в 1992 році було здійснено перерахунок часток і частка домоволодіння, яка була передана їй в підставі користування складає 33/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
Доказом того, що житлове приміщення, яке було закріплено за 74/А за ОСОБА_2 входить до складу домоволодіння АДРЕСА_1 також підтверджується технічним паспортом виготовленим КП «ОМБТІ та РОН» 28 травня 2009 року та Довідкою про розрахунок ідеальних часток від 05.06.1992 р. № 3081 (а.с. 14-18).
Окрім того, листом КП «ОМБТІ та РОН» від 28.05.2009 року № 79001.69.09 також підтверджується факт того, що в користуванні ОСОБА_2 , знаходилося 33/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та частка складається з приміщень в житловому будинку літ. «А» приміщення: коридори 2-1, 2-4, кухня 2-5, ванна 2-6, житлове 2-7, тамбур 2-8, гараж літ. «З», сарай літ. «И», навіси літ. «К,Л», душ літ. «М» (а.с. 19).
ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Суворовської районної адміністрації та до Одеської міської ради із заявами про виправлення помилки, яка була допущена в ордері № 750 серії ЛР від 30 грудня 1983 року та внесення змін в особовий рахунок, але її було відмовлено та роз`яснено право на звернення до суду, що підтверджується відповідями 18.11.2015 р. а №М-1921.1921/2, від 25.12.2015 р. № М-2490, від 21.06.2016 р. №М-868 (а.с. 22-24).
Наразі 33/100 частки домоволодіння перебувають на балансі місцевих рад та належать до житлового фонду.
У зв`язку з чим судом встановлено, що в ордері № 750 серії ЛР від 30.12.1983 року, який було видано виконавчим комітетом Ленінської райради народних депутатів на домоволодіння за адресою: м. Одеса АДРЕСА_2 та в розпорядження №134р від 28.02.2006 р. в частині зазначення адреси частини домоволодіння, було допущено помилку, та зазначено номер будинку АДРЕСА_2 .
Також судом були взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які підтвердили, що ОСОБА_1 проживала разом зі своєю донькою ОСОБА_2 , з 2006 року, в якості члена сім`ї, вела з нею спільне господарство, робила ремонти в частині домоволодіння, обробляла город, сплачувала комунальні послуги, а також продовжувала сплачувати комунальні послуги та користуватись жилим приміщенням після смерті ОСОБА_2 .
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, зміну договору найму жилого приміщення, суд першої інстанції виходив з наступного.
У осіб, які вселилися до наймача, з його дозволу, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали : разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не буде іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найма спір може вирішено у судовому порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996р. N 9 (у0009700-96) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до п. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» гарантує громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, свободу пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Право на вільний вибір місця проживання закріплено ст. 13 Загальної декларації з прав людини, якою встановлено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах держави.
На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року по справі за №127/18110/14-ц.
Доводи апеляційної скарги Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що спірне приміщення належить до комунальної власності та не було за час життя ОСОБА_2 нею приватизоване, користувачем цього приміщення була померла ОСОБА_2 , з будь-ким іншим договорів найму не укладалось, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки  ОСОБА_2 за життя зверталася до КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради з метою приватизації частини домоволодіння та виготовлення технічного паспорту, яка знаходилася в її користуванні, однак приватизувати належну їй частину домоволодіння не встигла.
Доводи про те, що позивачка ОСОБА_1 , маючи реєстрацію за іншою адресою самовільна зайняла приміщення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи не вбачається про самовільне зайняття спірного приміщення позивачем, а у відповідності до вимог чинного законодавства,фізична особа може мати кілька місць проживання.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі № 484/747/17.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради -залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 06 серпня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк