Апеляційне провадження № 22-ц/824/8366/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2020 року                                                                                    м. Київ
Унікальний номер справи 759/23913/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 17 квітня 2020 року, постановлену  в приміщенні  суду під головуванням судді Майбоженко А.М., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, отриманих відповідачем в якості завдатку за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 02.10.2019.
Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити зазначений вище позов шляхом накладення арешту на квартиру  та грошові кошти у сумі 122 776,51 грн. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що дії відповідача є неправомірними, оскільки він не з`явився для укладання основного договору купівлі-продажу квартири, не повернув суму завдатку, що сплачена позивачем, уникає зустрічі з останнім, не відповідає на телефонні дзвінки. Крім того, відповідач не має зареєстрованого місця проживання, не працює. При укладанні попереднього договору відповідач вказував, що відчужувана квартира є його особистою приватною власністю, що не відповідає дійсності, оскільки вона належить матері відповідача, яка померла. Спадкові права відповідачем не оформлені. 
Вважає, що ймовірне відчуження відповідачем квартири ускладнить захист прав та інтересів в разі задоволення його позову, а тому позовні вимоги мають бути забезпечені судом.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з  вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на  порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та  постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги вказує, що ним обґрунтовано необхідність у забезпеченні позову у вказаний ним спосіб, а відтак ухвала суду не відповідає нормам процесуального права. 
При постановленні оскаржуваної ухвали, судом не враховано  п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами  цивільного процесуального законодавства», відповідно до якої, при розгляді заяв про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися за законом належно (ас.58-60). 
Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність (ас.75-76).
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
За положеннями ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що є реальна небезпека реалізації цього майна, що унеможливить виконання рішення суду в майбутньому. Також позивачем не надано доказів де саме знаходяться кошти, які передані ним на виконання умов попереднього договору і були передані відповідачу. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Тобто, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, вирішуючи  заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту  на майно відповідача, суд  має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.
Саме з цією метою  положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.  
Таким чином законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.
З наведеного випливає, що відомостей про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться позивачем до суду першої інстанції не надано. Як вбачається, заявником зазначено про те, що квартира, на яку він просить накласти арешт належить померлій матері відповідача, спадкові права щодо якої не оформлені. Будь-яких доказів, що підтверджують ці обставини позивачем не подано. Також не надано інформації щодо кола спадкоємців власника квартири, що надало б змогу суду з`ясувати те, чи не порушуються права будь-яких інших осіб при забезпеченні позову. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога про накладення арешту на грошові кошти, передані на виконання умов попереднього договору також не може бути задоволена судом, оскільки заявником не зазначено про те, де саме знаходяться ці кошти, що мають бути обтяженими.
Інформація про те,  на яких рахунках  та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.
За таких обставин, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову з непередбачених законодавством підстав.
Відсутність відомостей про майно відповідача та про його вартість не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.
Отже заявником не надано суду належних та допустимих доказів того, що у власності відповідача є будь-яке рухоме або нерухоме майно, а також грошові кошти, які перебувають на рахунках в банківських установах та на які він просив накласти арешт.
При цьому колегією суддів враховується правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року по справі №824/239/2018. Так, Верховним Судом звернуто увагу на те, що судове рішення, як найвищий акт  правосуддя, повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Верховний Суд вважав, що застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на все майно боржників у межах суми вимог, при відсутності відомостей про вартість такого майна - є невиконуваним.
Ураховуючи викладене вище, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні   заяви  про забезпечення позову шляхом накладення арешту.
Одночасно колегією суддів звертається увага на те, що ОСОБА_1 не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із обґрунтуванням заяви належними доказами, в разі подачі заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  ухвала Оболонського районного  суду м. Києва від 17 квітня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Ухвалу Оболонського районного  суду м. Києва від 17 квітня 2020 року залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: