Постанова
Іменем  України 
 
15 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 211/2260/16-ц
провадження № 61-37957св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня                2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П.,  Бондар Я. М.,                    Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до                       08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі - ПрАТ «АІСЕ Україна»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання договору недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «AICE Україна» (далі - ЗАТ «AICE Україна»), правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», укладено договір № 211201, предмет якого є надання учаснику послуг системи «Автоплан», спрямованих на придбання автомобіля.
 
Згідно з додатком № 3 (від 25 лютого 2009 року) цієї угоди загальна сума зобов`язань по сплаті учасника системи на момент підписання цього додатку становила 103 751,03 грн.
 
На момент підписання додатку № 3 ОСОБА_1  сплатив 1 132,77 грн, тому заборгованість за угодою склала 102 618, 26 грн. Вказана заборгованість мала бути погашена в повному обсязі згідно графіку внесків цього учасника системи. Термін дії угоди - до 31 травня 2017 року.
 
Відповідно до договору поруки від 13 березня 2009 року співпоручителями за його зобов`язаннями є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
 
Позивач зазначає, що починаючи з 2009 року, він щомісячно оплачував квитанції, що надходили від ЗАТ «АІСЕ Україна», навіть не задумуючись над тим, яку загальну суму позивач вже вніс на рахунок цього товариства.                           На момент підписання додатку № 3 до договору № 211201 заборгованість позивача за угодою складала 102 618,26 грн. На час звернення з цим позовом до суду, позивач вніс суму в розмірі 127 459,73 грн, що вже значно перевищує суму заборгованості, проте відповідач все одно продовжує вимагати від позивача сплати поточних рахунків, надсилаючи платіжні доручення.
 
Коли позивач звернувся до представника відповідача, йому було повідомлено, що вартість автомобілю зросла, тому позивач має сплачувати збільшену суму. На питання, чому збільшилася вартість автомобіля, представник відповідача повідомив, що позивач виплачує кошти за автомобіль марки «Деу Ланос». 
 
На думку заявника, своїми діями відповідач ввів його в оману і навмисно в договорі вказав марку автомобіля, що може збільшуватися в ціні, а насправді позивач користується іншою маркою автомобіля, який не може бути збільшений в ціні, так як вже знятий з виробництва.
 
Внаслідок обману та внесення відповідачем неправдивих відомостей у договорі позивач повинен сплачувати вартість не за придбаний автомобіль, яким користується та володіє, а за інший автомобіль, якого в позивача немає та ніколи не було. Оскільки, ОСОБА_1  вважає, що  цей договір є недійсним, звернувся з вказаним позовом до суду. 
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними угоду                 № 211201 від 26 грудня 2008 року та додатків до неї № 1, 2, 3 і додаткової угоди до неї № б/н від 26 грудня 2008 року; договір застави від 20 березня 2009 року, укладені між ОСОБА_1 та ЗАТ «АІСЕ України», та договір поруки від 13 березня 2009 року, укладений між ЗАТ «АІСЕ України» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; стягнути з ПрАТ «АІСЕ України» у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 березня 2017 року позов задоволено частково.
 
Визнано недійсними угоду № 211201 від 26 грудня .2008 року та додатки до угоди № 211201 від 26 грудня 2008 року № 1,2,3 і додаткової угоди до угоди № 211201 від 26 грудня  2008 року № б/н від 26 грудня 2008 року, та договір застави від 20 березня 2009 року, укладені між ОСОБА_1 та ЗАТ «АІСЕ України».
 
Визнано недійсним договір поруки від 13 березня 2009 року, укладений між ЗАТ «АІСЕ України» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
Стягнуто з ПрАТ «АІСЕ Україна» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач як кредитодавець, в порушення статей 6, 11  Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив у письмовій формі споживача перед укладенням договору споживчого кредитуваннявідомості, які потрібні клієнту при укладенні договору.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ПрАТ «АІСЕ Україна» подало апеляційну скаргу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня                2018 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в період укладення угоди сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договорів, строк їх дії, коло обов`язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. ОСОБА_1 погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис в договорі і часткове виконання умов угоди.
 
При цьому зазначив, що після укладення договору в 2008 році відповідач його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час на протязі декількох років.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що сама по собі незгода з наслідками укладеного договору не є підставою для визнання його недійсними, передбаченою статтею 229 ЦК України.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом оскаржуване судове рішення ухвалено без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи. Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що діяльність ПрАТ «АІСЕ Україна» пов`язана з надання учаснику послуг системи «Автоплан», відноситься до сфері фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки, а саме: відповідач здійснює операції з фінансовими активами, отримує від учасників системи «Автоплан» грошові кошти у вигляді початкового та щомісячних платежів, перерозподіляє грошові кошти в інтересах третіх осіб і має прибуток від такої діяльності.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «АІСЕ Україна» вважає касаційну скаргу не обґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану  постанову апеляційного суду без змін.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
16 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», укладено у простій письмовій формі договір - угоду № 211201, предметом якої є надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в додатку № 1 до угоди, через систему «Автоплан», організовану товариством. Опис діяльності системи «Автоплан» відображено у правилах діяльності «Автоплану» (додаток № 2 до угоди). Додатки № 1 та № 2 є невід`ємними складовими частинами вищеназваної Угоди, що передбачено статтею 8 цієї угоди.
 
Відповідно до Додатку № 1, предметом вищеназваної угоди є система послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки Део Ланос за ціною 54 441 грн, в ціну якого ЗАТ «АІСЕ Україна» закладено суму сумарних повних внесків, які в свою чергу включали в себе чисті внески, адміністративні витрати та страхові внески.
 
В статті 6 цієї угоди зазначено, що Додаток № 1 містить особисті дані учасника системи, інформацію щодо обраної моделі автомобіля, його поточної ціни на день підписання цієї угоди, розмір внесків в оплату послуг АІСЕ та страхового платежу, що визначаються як певний відсоток від поточної ціни автомобіля, а також Додаток № 2 до угоди, що містить правила функціонування «Автоплану», є невід`ємними частинами цієї угоди. Підписання даної угоди та додатків до неї є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст угоди та додатків до неї. 
 
Статтею 7 угоди передбачено, що угода набирає чинності з моменту її підписання обома сторонами і діятиме до моменту виконання обома сторонами усіх зобов`язань, передбачених у цій угоді. Угода підписана ОСОБА_1 . 
 
Відповідно до статті 5 угоди, Додатку № 2 ОСОБА_1 зобов`язувався з початку графіка внесків та до наступного місяця після одержання права на отримання автомобіля, сплачувати щомісячно цілий чистий внесок або його половину за власним вибором, а також щомісячний внесок в оплату послуг АІСЕ і щомісячний внесок в оплату страхового платежу. Повний внесок - це щомісячний платіж, який складається з суми чистого внеску, щомісячного внеску в оплату послуг та щомісячного внеску в оплату страхового платежу, і підлягає сплаті учасником системи в порядку та у строки, визначені правилами функціонування «Автоплану». Чистий внесок може бути цілим та половинним. Половинний чистий внесок - це половина цілого чистого внеску, а цілий чистий внесок - це встановлений відсоток від поточної ціни автомобіля, що визначає суму, яку учасник системи сплачує кожного місяця з метою придбання автомобіля.
 
В Додатку № 1 до угоди зазначено, що поточна ціна автомобіля 54 441 грн, кількість внесків 100, щомісячний цілий чистий внесок 1,00 %, щомісячний внесок в оплату послуг в (% + ПДВ) - 0,35 %; щомісячний внесок в оплату страхового платежу 0,065 %.
 
Відповідно до пункту 4.1 правил функціонування «Автоплану», що містяться в Додатку № 2 до угоди, - поточна ціна автомобіля це роздрібна ціна автомобіля, яка встановлюється виробником або імпортером чи дистриб`ютором автомобіля в останній робочий день кожного місяця протягом всього строку існування групи.
 
Відповідно до пункту 17.5 правил функціонування «Автоплану»,  у випадку, якщо учасник системи, який отримав автомобіль, не сплатить два або більше послідовних або вибіркових повних внески, то такий учасник системи зобов`язаний повністю одноразово достроково сплатити всі ще не сплачені внески, і АІСЕ має право вимагати їх повної сплати протягом 10 календарних днів від дати отримання платіжної вимоги від АІСЕ.
 
26 лютого 2009 року позивач скористався своїм правом, передбаченим статтею 10 правил функціювання «Автоплану», та обрав автомобіль марки ВАЗ 21114/універсал.
 
Відповідно до положень пункту 10.3 додатку № 2 до угоди, якщо обрана учасником системи модель коштує менше, ніж модель автомобіля, право на отримання якої було надано, АІСЕ зобов`язується зарахувати цю різницю для скасування несплачених пайових внесків цього учасника системи, як і передбачені його графіком внесків, у зворотньому порядку, починаючи з останнього повного внеску.
 
Установлено, що після здійснення процедури заміни автомобіля для розрахунку щомісячних внесків для ОСОБА_1 застосовувалася ціна автомобіля ВАЗ 21114/універсал.
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Статтею 203 ЦК України, визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин першої, третьої, п`ятої зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
 
На підставі частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Згідно частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Таким чином, за змістом частини першої статті 229, частини першої статті 230 ЦК України, правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої особи в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою омани є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики, яка включає в себе, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» в розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.
 
Відсутність хоча б однієї із вказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.
 
Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.
 
Зазначений правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня                      2014 року у справі № 6-74цс14 і підстав для відступлення від нього немає.
 
Укладений між сторонами договір у межах системи «Автоплан» придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з відсутністю в діяльності ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварності та отримання компенсації одним учасником за рахунок інших учасників, оскільки за програмою придбання товарів у групах товар придбавають усі учасники за рахунок об`єднання грошових внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками цієї програми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання учасником своїх зобов`язань.
 
Вказане відповідає правовому висновку висловленому Верховним Суду України, викладеному у постанові від 03 вересня 2014 року № 6-98цс14.
 
Спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
 
Надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об`єднання їхніх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, що обумовлені в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), яка передбачена статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», а не нечесною підприємницькою практикою в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», наслідком якої є визнання угоди недійсною.
 
У справі, яка переглядається, угоду укладено сторонами 26 грудня 2008 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось.
 
З урахуванням установлених обставин та вимог закону апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання укладеної сторонами угоди недійсною.
 
Суд апеляційної інстанції, встановивши з додержанням норм матеріального права фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваного договору погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, які чітко і ясно викладені; позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору з ЗАТ «АІСЕ Україна», правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», його введено в оману і не надано інформації про умови договору в повному обсязі.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачу повної та достовірної інформації про послугу, яку він отримує, що призвело до введення його в оману, внаслідок чого ним підписано договір всупереч справжнього волевиявлення. Такі доводи спростовуються змістом оспорюваного договору та обґрунтованим висновком суду апеляційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про несправедливість умов договору є неспроможними, оскільки саме такі умови були погоджені сторонами при укладенні договору, і вони є зрозумілими. За змістом цих умов поточна ціна автомобіля - це ціна транспортного засобу, яка встановлена постачальником в останній робочий день кожного місяця, є змінною величиною, яка може змінюватися як у бік збільшення, так і у бік зменшення.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності                       від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня                2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Є. В. Коротенко
 
С. Ю. Бурлаков 
 
А. Ю. Зайцев