ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6281/20 Справа № 216/370/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/370/18
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року, яке постановлено суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 квітня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвоката Левіта С.О., звернулась до суду з позовом, уточнивши його 15 лютого 2018 року, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що 01 серпня 2017 року наказом відповідача ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. 
27 жовтня 2017 року позивачці було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення. 
29 грудня 2017 року, на підставі наказу відповідача № 590-к від 21.12.2017 року позивачку було звільнено з посади у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України. 
Позивачка вважає винесення такого наказу грубим порушенням норм КЗпП, оскільки, з моменту отримання нею попередження про звільнення та до моменту розірвання трудового договору, відповідачем не виконано обов`язку щодо її працевлаштування. Крім того, відповідно до штатного розписку, станом на день її звільнення 29 грудня 2017 року, посада, яку вона обіймала – головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, скорочена не була, тобто така підстава для її звільнення не існувала, більше того, з 01.01.2018 року штатний розпис було збільшено на дві такі посади.
З 29 грудня 2017 року та по день звернення до суду з даним позовом, який уточнений 15 лютого 2018 року, позивачка не працює і її вимушений прогул складає 35 робочих днів, тому, враховуючи середньоденну заробітну плату в розмірі 515,68 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 18 048,80 грн. Крім того, незаконним звільненням, їй було завдано моральну шкоду, яка полягала у втраті душевного спокою, виникненні дискомфорту у відносинах з близькими, зміненому розпорядку життя та додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі 100 000, 00 грн., яку просить стягнути з відповідача.
Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скорочення штату та чисельності працівників протиправним, поновити її на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18048,80 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року уточнений позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Левіт С.О., до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.
Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв`язку зі скорочення штату та чисельності працівників, - протиправним.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 296 516 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. гривень.
В задоволенні іншої частини уточнених вимог ОСОБА_1 , - відмовлено.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, на користь держави судовий збір в розмірі 3667, 00 грн.
Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць.
В апеляційній скарзі відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Відповідач зауважує на тому, що до структури органів Фонду в Дніпропетровській області входить Управління та сімнадцять відділень Управління, у тому числі – Криворізьке відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Згідно штатного розпису Криворізького відділення, затвердженого начальником управління 20.09.2017 року, яке діяло до 31.12.2017 року, до структури відділення входив відділ обліку страхувальників та доходів, в якому працювала позивач по справі, загальна кількість працівників Криворізького відділення складала 116 осіб.
Постановою правління Фонду від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» з 01.01.2018 року затверджена гранична чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць. Наказом № 558 від 23.10.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області» з 01.01.2018 року затверджено граничну чисельність працівників Відповідача та його відділень у кількості 430 штатних одиниць, внаслідок проведеної оптимізації структури та скорочення штату, кількість працівників Криворізького відділення зменшилось на 41 особу, і загальна кількість працівників з 01.01.2018 року складала 75 осіб.
Зокрема, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді, оскільки було проведено реорганізацію та з 01.01.2018 року в структурі відділення відділ обліку страхувальників та доходів не передбачений та його було ліквідовано. Відповідач вважає необґрунтованим та помилковим висновок суду щодо наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі, оскільки жоден із працівників відповідача не залишився працювати на аналогічній із позивачем посаді.
До того ж відповідач наголошує й на тому, що ним не було допущено порушень ст. 49-2 КЗпП України, а вакантні посади позивачу не могли запропонувати у зв`язку з їх відсутністю. 
Також, відповідач вважає недоведеними позовні вимоги щодо завдання моральної шкоди, оскільки для виконання функцій держави, що покладено на органи Фонду, після проведення оптимізації на роботі були залишені більш кваліфіковані працівники. 
Також, Управління не згодне з судом першої інстанції щодо розрахунку розміру середнього заробітку за вимушений прогул, оскільки судом першої інстанції взято до уваги довідку про середній заробіток позивачки від 22.01.2018 року № 05-07/240 за період листопад-грудень 2017 року, на підставі якої і було проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, відповідачем, до початку судового засідання 17 квітня 2020 року, була подана до суду першої інстанції довідка від 15.04.2020 року про доходи позивачки за період жовтень-листопад 2017 року, відповідно до якої і необхідно було розраховувати суму компенсації втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 року по день винесення судом рішення.
Отже, відповідно до довідки від 15.04.2020 року про доходи позивачки за період жовтень-листопад 2017 року, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 481,45 грн., а не 515,68 грн., як зазначив суд першої інстанції.
Таким чином, за період з 30.12.2017 року по 17.04.2020 року, розмір середнього заробітку за вимушений прогул складає 276 833,75 грн., а не 296 516,00 грн., як стягнуто судом першої інстанції.
Відповідач також не погоджується з розподілом судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Левіт С.О. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Овсянікова І.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Левіта С.О. який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом № 335-к від 28 липня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 6-8).
Постановою правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатні одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць (а.с. 9).
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №558 від 23.10.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року, затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень у кількості 430 штатних одиниць та зобов`язано начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області провести до 01.11.2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (а.с. 42).
На виконання постанови правління Фонду соціального страхування України №50   від 10.10.2017 року  та наказу виконавчої дирекції Фонду за №579 від 23.10.2017 року, 31 жовтня 2017 року було затверджено організаційну структуру  штатний розпис Криворізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області з 01.01.2018 року, згідно якого штатна чисельність посад відділення склала 75 одиниць, відділ обліку страхувальників та доходів ліквідовано, а створено відділ матеріального забезпечення з чисельністю 10 працівників.
27.10.2017 року головному спеціалісту відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Кекух С.М. було вручено письмове попередження №09-16-2987 від 27.10.2017 року, яким, керуючись постановами правління Фонду №47 від 12.09.2017 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення, про що мається її власноруч поставлений підпис з зазначенням дати 27.10.2017 року (а.с. 9).
Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №590-к від 21.12.2017 року ОСОБА_1 29.12.2017 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) (а.с. 8).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, при звільнені позивачки за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.
За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для усіх судів України.
Враховуючи, що у справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, а відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано поновив позивачку на роботі, як таку, що звільнена з порушенням встановленої КЗпП України процедури.
Колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на час звільнення в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області були відсутні вакантні посади, які можна було б запропонувати позивачці, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348).
Вимушений прогул – це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
На день розгляду справи у суді першої інстанції позивач перебувала у вимушеному прогулі 575 днів, а тому на її користь підлягав стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 296,516 грн. (515,68 грн. (середньоденна заробітна плата) х 575 дні).
Проте, колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за вимушеного прогулу, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції помилково було взято до уваги довідку позивачки про середній заробіток позивачки від 22.01.2018 року № 05-07/240 за період листопад-грудень 2017 року, на підставі якої і було проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де зазначено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 515,68 грн.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат останні 2 календарні місяці роботи, зо передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.
В зв`язку з чим, колегією суддів перевірено розрахунок, та встановлено, що необхідно було розраховувати суму компенсації втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 року по день винесення судом рішення на підставі довідки про доходи позивачки від 15 квітня 2020 року за період жовтень-листопад 2017 року, де вірно визначений розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 – 481,45.
Таким чином, за період з 30.12.2017 року по 17.04.2020 року розмір середнього заробітку за вимушений прогул складає 276 833,75 грн., а не 296 516,00 грн., як стягнуто судом першої інстанції.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів бере до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, виходив із того, що, внаслідок звільнення позивачка страждала у зв`язку з втратою роботи, що потягло зміни у її життєвому укладі, отже зазнала моральних страждань.
Між тим, колегія суддів враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачкою глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне змінити розмір моральної шкоди з 50 000, 00 грн. до 5 000,00 грн.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення суду першої інстанції, відповідно до п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з чим зменшує розмір стягнутого з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 296 516 грн. до 276 833 гривень 75 копійок та розмір моральної шкоди з 50 000, 00 гривень до 5 000,00 гривень.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави та зменшує цей розмірі з 3667,00 грн. до 3523,14 грн.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області – задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, стягнутого з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши розмір стягнутого з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 296 516,00 гривень до 276 833 ( двісті сімдесят шість тисяч вісімсот тридцять три) гривень 75 ( сімдесят шість) копійок та розмір моральної шкоди з 50 000, 00 гривень до 5 (п`ять ) тисяч 00 (нуль) копійок.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2020 року – змінити, зменшити розмір стягнутого з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави судового збору з 3667 гривень 00 копійок до 3 523 (три тисячі п`ятсот двадцять три) гривень 14 (чотирнадцять) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 11 вересня 2020 року.

Головуючий:                                        

Судді: