Справа № 308/13516/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        14 вересня 2020 року м. Ужгород
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 
головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Фазикош Г.В., Джуга С.Д.,
з участю секретаря: Балаж Н.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 року у справі № 308/13516/15-ц, (Головуючий: Свытлик О.М.), - 

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Дельта Банк», ТзОВ «Закарпатм`ясопромсервіс» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. про визнання неправомірними дій ОСОБА_2 по підписанню іпотечного договору від 03.08.2007 року який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 3400 та про визнання недійсним у цілому іпотечного договору від 03.08.2007 року.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.08.2007 року між ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс», правонаступником якого являється ТОВ «Закарпатм`ясопромсервіс», від імені якого діяв як директор ОСОБА_2 , та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Дельта Банк», укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 3400.
Зазначає, що директором в порушення вимог статуту та законодавства підписано від імені ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс» договір, який він відповідно до статуту та закону не мав права підписувати, а відтак вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним іпотечний договір від 03.08.2007 року, укладений між ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс» та акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та зареєстрований у реєстрі за № 3400.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнуто з ТзОВ «Закарпатм`ясопромсервіс» на користь ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як рішенням Наглядової ради ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс» № 03/2207 від 24 липня 2007 року директора ОСОБА_2 було уповноважено на підписання від імені ВАТ «Закарпаттям`ясопромсервіс» з АКБ «ТАС-Комерцбанк» договорів іпотеки та усіх супутніх документів та договорів щодо забезпечення виконання ТОВ «ЕНЕРГОРЕСУРСИ» умов кредитного договору.
У запереченнях на апеляційну скаргу представника позивача рішення суду просили залишити без змін.
Учасники справи на неодноразові виклики у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялися через офіційний веб-сайт судової влади Закарпатського апеляційного суду і неявка сторін не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
Встановлено, що 03.08.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс» в особі директора ТАРА В.Л., що діяв на підставі рішення загальних зборів ВАТ «Закарпатм`ясопромсервіс» від 30 вересня 2006 року протокол № 01/06 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 3400.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актом цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України п ідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні.
Таким чином, у разі якщо до суду з позовом про визнання недійсним правочину звертається особа, яка не є його стороною, то вона повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів оспорюваним правочином.
При зверненні із позовом до суду ОСОБА_3 зазначав, що він, будучи бенефіціаром ТОВ «Закарпатм`ясопромсервіс», вважає, що при укладенні іпотечного договору від 03 серпня 2007 року, його сторонами не було дотримано вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а також іншими нормами чинного в Україні законодавства в редакціях, чинних на момент укладення оспорюваного договору, чим порушені його законні права та інтереси.
На підтвердження ОСОБА_3 додав до позовної заяви Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 12 листопада 2015 року.
Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення кінцевих вигодо одержувачів юридичних осіб та публічних діячів» від 14 жовтня 2014 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції» 12 лютого 2015 року внесені зміни до низки нормативних актів, серед яких Кодекс України про адміністративні правопорушення, Господарський кодекс України, Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму», Закон України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» та інших.
Відповідно до ст. 641 ГК України усі підприємства, крім державних та комунальних підприємств, зобов`язані встановлювати свого кінцевого бенефіціарного власника (контролера), регулярно оновлювати і зберігати інформацію про нього та надавати її державному реєстратору у випадках та в обсязі, передбачених законом.
Термін "кінцевий бенефіціарний власник (контролер)" розуміється у значенні, що вживається в Законі України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (Господарський кодекс України доповнено статтею 64-1 згідно із Законом № 1701-VII від 14 жовтня 2014 року; текст ст. 64-1 із змінами, внесеними згідно із Законом № 198-VIII від 12 лютого 2015 року; абзац другий частини першої статті 64-1 із змінами, внесеними згідно із Законом № 198-VIII від 12 лютого 2015 року.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдженню зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VІІ кінцевий бенефіціарний власник (контролер) – це фізична особа, яка незалежно від формального володіння має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи безпосередньо або через інших осіб, що здійснюється, зокрема, шляхом:
-реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною часткою, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування;
-вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління;
-прямого або опосередкованого (через іншу фізичну чи юридичну особу) володіння однією особою самостійно або спільно з пов`язаними фізичними та/або юридичними особами часткою в юридичній особі у розмірі 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі. При цьому кінцевим бенефіціарним власником (контролером) не може бути особа, яка має формальне право на 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого права.
Закон зобов`язує юридичних осіб (крім політичних партій, творчих спілок та їх територіальних осередків, адвокатських об`єднань, торгово-промислових палат, державних органів, органів місцевого самоврядування та їх асоціацій) подавати державному реєстратору інформацію: про свого кінцевого бенефіціарного власника (контролера) у тому числі кінцевого бенефіціарного власника (контролера) її засновника, якщо засновник – юридична особа; про структуру власності засновників –юридичних осіб, яка дає можливість встановити фізичних осіб – власників істотної участі цих юридичних осіб.
Обов`язок поширюється як на новостворених юридичних осіб так і на тих, які зареєстровані до набуття чинності законом. Якщо перші розкриватимуть інформацію під час реєстрації створення юридичної особи, то другі протягом десяти місяців з моменту набуття чинності, шляхом подачі державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки (форма 4).
Поняття кінцевого бенефіціара (контролера), як особи, що має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи безпосередньо або через інших осіб, введено в законодавство України у жовтні 2014 року і ОСОБА_3 у порядку передбаченому ч. 1 ст. 81 81 ЦПК України, не довів ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, яким чином були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси позивача укладенням оспорюваного договору іпотеки станом на 03 серпня 2007 року та у чому саме полягало таке порушення, невизнання або оспорення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і з ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_3 слід відновити із вищезазначених підстав.
Судові витрати у відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України сплачені ПАТ «Дельта Банк» судового збору у розмірі 1 071,84 грн. за подання апеляційної скарги підлягають стягненню на їх користь із ОСОБА_3 . 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 квітня 2016 року скасувати.
У позові ОСОБА_3 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено – 17 вересня 2020 року.

Головуючий:        (підпис)
Судді:                            (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Закарпатського 
апеляційного суду Г.Г. Собослой