Постанова
Іменем України
23 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 489/473/16-ц
провадження № 61-23357св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва   від 27 березня 2017 року у складі судді Губницького Д. Г. та постанову Миколаївського апеляційного суду             від 18 листопада 2019 року у складі колегії суддів  Лисенка П. П.,   Серебрякової Т. В,, Галущенка О. І.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року станом на 05 січня 2016 року в сумі              206 008,77 грн, з яких: 135 270,56 грн - заборгованість за кредитом,                          32 527,65 грн - заборгованість по процентах, 27 448,24 грн - пені та відповідно до договору штрафи 1000 грн (фіксована частина), 9762,32 грн (процентна складова).
Позов мотивовано тим, що 22 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 у простій письмовій формі укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у сумі 54 000 доларів США на споживчі потреби, з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2018 року. 
За умовами договору, видача кредитних коштів повинна була здійснюватися після підписання договору про видачу траншу в сумі, яка не перевищує суму кредиту, зазначеного в договорі.
ОСОБА_1 зобов`язувався повернути позичені грошові кошти у визначений договором строк та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 18 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, а також інші платежі, зазначені в договорі, проводячи оплату щомісячно.
Прострочення виконання зобов`язання давало банку право на отримання від винної сторони 40% річних за користування траншем від суми залишку заборгованості та штрафу, у розмірі 2% від суми отриманого кредиту.
Того ж дня, у забезпечення виконання кредитного зобов`язання між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави майна, яке належить йому на праві власності, а саме: телевізор, магнітола, м`який куточок, кухонний стіл, диван, два табурета, плита, пилосос, пральна машина, кухонний комбайн, заставною вартістю 3 564,75 грн.
Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено два окремі договори поруки між банком та ОСОБА_2 і між банком та ОСОБА_3 
22 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави товару в обороті, заставною вартістю 29 100 грн, та договір застави майна, а саме торгівельного контейнеру, загальною площею 3,95 кв.м заставною вартістю 54 562,50 грн.
23 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого, у забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , ОСОБА_4 передала банку в іпотеку належний їй на підставі договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,2 кв.м, який розташований на неприватизованій земельній ділянці, площею 501 кв.м.
24 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про видачу траншу у сумі 54 000 доларів США, на підставі якого активовано кредитне зобов`язання і позичальник отримав обумовлену грошову суму. 
Взяті на себе кредитні зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконував, проводив виплати нерегулярно, періодично порушував свої договірні зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 05 січня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 206 008,77 грн, з яких: 135 270,56 грн - заборгованість зі сплати тіла кредиту; 32 527,65 грн - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима; 27 448,24 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 1 000 гривень - штраф (фіксована частина); 9 762,32 грн - штраф (процентна складова). 
Вказану заборгованість банк просив солідарно стягнути з відповідачів на його користь.
У травні 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до                                   ПАТ КБ «ПриватБанк», вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати недійсним кредитний договір від 22 вересня 2008 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» такими, що ввели ОСОБА_1 в оману; застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Зустрічний позов мотивовано тим, що 22 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір  про надання кредитних коштів лімітом 54 000 доларів США, а 24 вересня 2008 року був підписаний кредитний договір про видачу траншу (видачу готівки) на суму 54000 доларів США із каси з терміном повернення 20 вересня 2018 року з сплатою 18% річних.
До укладання вказаного кредитного договору ОСОБА_1 не була надана повна та достовірна інформація щодо кредиту, передбачена пунктом 1 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зокрема, не було доведено до відома споживача сукупну вартість кредиту, відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, у зв`язку з чим, згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір є несправедливим по відношенню до споживача.
Крім того, всупереч вимог законодавства банк не відкрив належного банківського рахунку для зарахування на нього сум кредиту, що є введенням в оману споживача щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. Банк не мав права (ліцензії) на здійснення готівкових операцій з валютою в касі. Банк отримував неправомірну вигоду з обмінних операцій при придбанні відповідачем валюти для погашення кредиту, чим навмисно увів його в оману при укладанні кредитного договору. Відповідач добросовісно виконував свої зобов`язання за кредитним договором по березень 2013 року і загальна сума сплати значно перевищує суму кредиту. Банк умисно ввів споживача в оману через замовчування та спотворення реальної ціни запропонованої фінансової послуги, оскільки кредит надавався у гривні, а не в доларах США. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року первісний позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 195 246,45 грн та в солідарному порядку із ним з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кожного самостійно по 174 503,54 грн. 
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе кредитні зобов`язання, проводив виплати нерегулярно, періодично порушував умови договору, у зв`язку з чим, станом на 05 січня 2016 року утворилась заборгованість зі сплати тіла кредиту в розмірі 135 270,56 грн, 32527,65 грн - проценти за користування кредитом, 27448,24 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яка підягає стягненню з позичальника на користь банку. 
Щодо стягнення заборгованості з поручителів, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_1 , але відносно один до одного самостійно  - по 174 503,54 грн.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, його зміст не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; сторонами дотримано встановлену законом форму правочину і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Іншого  ОСОБА_1 допустимими та належними засобами доказування не довів.
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року залишено без змін.
У серпні 2019 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті є обґрунтованими. Апеляційний суд у повній мірі погодився з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних банку щодо стягнення кредитної заборгованості та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 є стороною за договором іпотеки, який укладено між нею ПАТ КБ «ПриватБанк» 23 вересня 2008 року. Питання щодо зобов`язань за вказаним договором оскаржуваним рішенням Ленінського районного суду від 27 березня 2017 року не вирішувалась. Питання стягнення заборгованості за кредитним договором, яке вирішено цим судовим рішенням опосередковано стосувалось і ОСОБА_4 , як іпотекодавця, зокрема в частині визначення суми боргу, яку вона, як на її думку, могла б скорегувати у сторону зменшення за умови участі у розгляді справи в судовому засіданні.
При цьому, будь-яких інших, які були б новими та не оціненими судовими інстанціями аргументів, ОСОБА_4 не навела. Зазначені нею обставини, розрахунки та докази перевірені судами першої та апеляційної інстанції. 
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 . 

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_4 не була залучена до участі у справі, а оскаржуване судове рішення стосується стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з позичальника та поручителів, і у разі невиконання останніми оскаржуваного судового рішення, банк може задовольнити свої вимоги, у рахунок погашення основної суми боргу, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок, який їй належить і іпотекодавцем якого вона є.  
Ухвалене судове рішення порушує права ОСОБА_4 , як майнового поручителя та завдає їй значної матеріальної шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках у вигляді втрати заставного майна та значної частки грошових коштів з підстав несправедливо встановленої, надуманої банком, непідтвердженої належними, допустимими доказами (первинними бухгалтерськими документами) заборгованості у сумі 206 008,77 грн, що надає банку можливість отримати несправедливий прибуток.  У разі неоскарження рішення суду у данній справі, ОСОБА_4 , як іпотекодавець, буде позбавлена можливості оспорити суму заборгованості, в рахунок якої буде звертатися стягнення на предмет іпотеки, оскільки така сума встановлена преюдиційним судовим рішенням. 
В оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанції сума заборгованості у розмірі 206 008,77 грн не відповідає дійсності. Суди попередніх інстанцій, у своїх рішеннях допустили неправильне тлумачення положень Закону України «Про захист прав споживачів» та не застосовано частину другу статті 1050 ЦК України. Суди не з`ясували та не досліджували загальної суми сплачених боржником незаконних комісійних винагород.
Суди не дослідили належним чином поданий банком розрахунок заборгованості та не врахували, що ця заборгованість не підтверджується належними і допустимими доказами. Також не досліджено дотримання строку позовної давності до кожного щомісячного платежу. 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалив преюдеційне судове рішення для іпотекодавця, яке ґрунтується на припущеннях, без з`ясування дійсної істотної обставини, а саме моменту виникнення суми заборгованості. При цьому суди не застосували імперативні вимоги частини другої статті 1050 ЦК України, яка підлягала обов`язковому застосуванню.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи                 
У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_1 , погодився з доводами            ОСОБА_4 та просить задовольнити подану нею касаційну скаргу.  
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої цієї статті однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.
Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
У справі, яка переглядається, предметом є стягнення заборгованості за кредитним договором і рішенням суду першої інстанції від 27 березня            2017 року частково задоволено позов та стягнуто з позичальника і його поручителів на користь кредитора заборгованість. 
У серпні 2019 року ОСОБА_4 - особа, яка не була учасником справи (іпотекодавець/майновий поручитель), подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки. В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що в разі неоскарження рішення суду у справі про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором вона, як іпотекодавець (особа, яка не брала участі у справі, в якій вирішувалося питання про стягнення кредитної заборгованості з позичальника) буде позбавлена можливості оспорити суму заборгованості, у рахунок якої буде звертатися стягнення на предмет іпотеки, оскільки така сума вже буде встановлена преюдиційним судовим рішенням.
Аналогічні доводи містить касаційна скарга ОСОБА_4 , які Верховний Суд відхиляє з наступних підстав.
Частиною п`ятою статті 82 ЦПК Українипередбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Крім того, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного та господарського судочинства. Тому судове рішення у справі не може бути використане проти особи, яка не брала участі у цій справі. До того ж протилежний підхід призвів би до порушення статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З аналізу приписів наведених процесуальних норм, особа, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. 
ОСОБА_4 , договір іпотеки не оспорювала, із самостійними вимогами до суду не зверталася, банк також не ініціював у суді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року за наслідками розгляду справи № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20), відступивши від правової позиції, викладеної Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 752/21064/15-ц, вказала, що при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості, яким визначено розмір такої заборгованості, не має преюдиційного характеру для заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) за основним кредитним зобов`язанням і за загальним правилом не може бути оскаржено в апеляційному порядку такою особою у разі її не залучення до участі у справі.
Установивши відсутність порушення прав чи законних інтересів                ОСОБА_4 , апеляційний суд правильно відхилив доводи заявника про те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня         2017 року у цій справі вирішено питання про її права, інтереси та/або обов?язки.
Апеляційний суд дав оцінку розміру стягнутої судом першої інстанції з позичальника і поручителів заборгованості за кредитним договором, яка не була спростована стороною відповідачів та перевірялась судами апеляційної і касаційної інстанції під час оскарження судового рішення сторонами у справі.
Установивши, що ОСОБА_4 не навела будь-яких інших, які були б новими та не оціненими судовими інстанціями аргументів, усі її доводи зводилися до зазначення змісту норм права, якими врегульовані спірні відносини, констатації неправомірної поведінки позивача у зобов`язальному правовідношенні та держави, яка повинна контролювати поведінку надавача послуг з кредитування, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 , як особи, яка не брала участі у справі та залишив оскаржуване нею рішення суду першої інстанції без змін.
Залишення без змін оскаржуваного ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції, яке вже було предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанції, з урахуванням установлених у цій справі обставин не  впливає на правові наслідки вже прийнятого у справі судового рішення та не позбавляє права заявника, як особи, яка не брала участі у справі, спростовувати встановлені щодо неї обставини в загальному порядку при ініціюванні іншої судової справи, зокрема, за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» від 20 лютого 2014 року).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
З урахуванням наведеного, колегія суддів, в межах доводів касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних заявником судових рішень, за тих обставин, з якими остання пов`язує підстави їх скасування.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу   ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва   від 27 березня 2017 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська