Ухвала
 
24 липня 2020 року
місто Київ
 
справа № 214/5350/19
провадження № 61-10142ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасник справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гливук Марина Іванівна,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року у складі судді Прасолова В. М., постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області Гливук С. І. про закінчення виконавчого провадження, покладення зобов`язання. З урахуванням неодноразово поданих додаткових заяв також просила стягнути з виконавчої служби відповідно до статті 138 ЦПК України на користь ОСОБА_1 3 053, 30 грн за відрив від звичайних занять, 149, 00 грн як інших судових витрат, пов`язаних з підготовкою і розгляду справи, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 133 ЦПК України та 110, 73 грн неповернутого авансового внеску за подання виконавчого листа.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року скарга задоволена частково. Постанова державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області Гливук С. І. від 16 травня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 58772475 за виконавчим листом № 214/2744/15, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 25 березня 2019 року, скасована. В іншій частині у задоволенні скарги відмовлено.
Задовольняючи вимоги скарги суд першої інстанції керувався доведеністю вимог скарги у цій частині. Стосовно авансового внеску та плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження у розмірі 110, 73 грн суд зазначив, що повернення таких витрат як витрат, що пов`язані із розглядом справи, не передбачено, тому вимога ОСОБА_1 у цій частині є безпідставною, такою, що задоволенню не підлягає. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення зазначених скаржником ОСОБА_1 витрат на виготовлення документів, фотокарток, суд дійшов висновку, що такі не впливали на доведеність скарги, тобто не були необхідними для розгляду справи, а тому відшкодуванню не підлягають. Стосовно доводів про стягнення компенсації за відрив від звичайних занять суд зазначив, що заявником належним чином не було доведено, що зазначені витрати були фактичними, неминучими та необхідними.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року рішення суду першої інстанції, переглянуте у частині відмови у задоволенні стягнення судових витрат, залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновками щодо відсутності підстав для стягнення з суб`єкта оскарження відповідно до статті 138 ЦПК України на користь ОСОБА_1 3 053, 30 грн витрат за відрив від звичайних занять, 149, 00 грн як інших судових витрат, пов`язаних з підготовкою і розгляду справи, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 133 ЦПК України.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні скарги, ухвалити нове рішення, яким стягнути із виконавчої служби на її користь у порядку пункту 4 частини третьої статті 133 ЦПК України 453, 00 грн судових витрат та у порядку статті 138 ЦПК України 5 189, 00 грн компенсації за відрив від звичайних занять.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суди не взяли до увагу, що представлені нею докази, які підтверджують здійснення нею витрат, які у порядку пункту 4 частини третьої статті 133 ЦПК України та статті 138 ЦПК України повинні бути стягнуті на її користь з виконавчої служби.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
За правилом статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Таким чином, відповідно до наведеного положення, до судових витрат можливо віднести витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, якщо заявник довів необхідність їхнього вчинення для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини другої статті 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Водночас, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій за результатами оцінки представлених заявником доказів, ОСОБА_1 не довела належним чином, що здійснені нею витрати були необхідними для розгляду справи, а також нею не доведені підстави для компенсації за відрив від звичайних занять.
Таким чином, доводи касаційної скарги у цілому зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення недоведеності заявником здійснення судових витрат та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, яка відповідно до статті 400 ЦПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права в оскаржуваній частині не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року є необґрунтованою.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області Гливук С. І. про закінчення виконавчого провадження, покладення зобов`язання, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко