23.07.20
22-ц/812/1245/20
Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1245/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

23 липня 2020 року м. Миколаїв Справа № 490/8142/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 15 червня 2020 року, за позовом  ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Центрального ВДВС), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

10 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, в якому, посилаючись на тривале невиконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року у справі № 1423/19715/2012 через бездіяльність державної виконавчої служби, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти у сумі 125 789,39 грн., що складається з 19 698,40 грн. матеріального збитку в розмірі суми визначеного невиконаним рішенням суду; 18 870,99 грн. інфляційних втрат; 3 400 грн. трьох відсотків річних та 83 820 грн. моральної шкоди, а також визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року та Постанови Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у справі № 1423/19715/2012 щодо несвоєчасного поновлення виконавчого провадження ВП № 50553579 з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року на підставі виконавчого листа № 1423/19715/2012 від 14 березня 2012 року.
Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року з Кредитної спілки «Флагман» на його користь стягнуто кошти за договором про залучення внеску (вкладу) в сумі 19 698, 40 грн. На виконання вказаного судового рішення, 14 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №1423/19715/2012, який 25 березня 2013 року ним пред`явлено до виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Центральний ВДВС). Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 07 травня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа, який наступною постановою цього ж державного виконавця від 25 грудня 2013 року повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів.
В подальшому він неодноразово, а саме 28 січня 2014, 16 лютого 2016 року пред`явив до виконання виконавчий лист, на виконання якого постановою державного виконавця від 05 лютого 2014 року, 23 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження, проте відповідно 11 грудня 2015 року, 25 жовтня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу з тих же підстав.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року частково задоволено його скаргу, залишеною без змін постановою суду апеляційної інстанції від 13 квітня 2018 року. Скасовано постанову головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа від 28 вересня 2017 року ВП № 50553579 та зобов`язано відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19715/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2013 року.
Проте, Центральний ВДВС безпідставно протягом року не відновлював виконавче провадження з часу постановлення ухвали Центральним районним судом м. Миколаєва від 18 січня 2018 року, яка в цій частині ніким не оскаржувалася, незважаючи на його чисельні звернення та своєчасне направлення відповідних ухвал та постанов суду на адресу державної виконавчої служби.
Отже, бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи. 
Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Європейського суду з прав людини оцінює в три тисячі Євро, що еквівалентно 83 820 грн. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року та Постанови Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року у справі № 1423/19715/2012 - щодо несвоєчасного поновлення виконавчого провадження ВП № 50553579 з примусового виконання рішення Центрального районного суду м Миколаєва від 11 вересня 2012 року на підставі виконавчого листа № 1423/19715/2012 від 14 березня 2012 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 6 000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачеві шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому провадженні, а також, враховуючи, що позивач таким способом намагається отримати відшкодування за ті самі збитки, але від інших осіб, ніж за цивільним позовом, вже розглянутим у порядку цивільного судочинства у іншому позовному провадженні, а також відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача і шкодою, завданою боржником неповерненням заборгованості за депозитним вкладом.
Підставою для відмов у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з держави 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання рішення суду суд першої інстанції зазначив відсутність у сторін будь-яких грошових та договірних зобов`язань. 
При визначенні розміру компенсації моральної шкоди районний суд врахував, що через душевні страждання, яких позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення через бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, останній має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди та визначив таку компенсацію у розмірі 6 000 грн.
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив його в частині відмови у задоволенні позовних вимог та розміру стягнутої компенсації за моральну шкоду, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив змінити оскаржене в цій частині рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що за змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів Державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 цього Положення), а тому твердження суду першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем ДКС України відсутні будь-які грошові зобов`язання так і не договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу. 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює зокрема окремі види зобов`язань.
Суд першої інстанції не врахував висновки постанови Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року про те, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, за фактом завдання шкоди особі, а тому висновки місцевого суду про відсутність між позивачем та відповідачем Державною казначейською службою України будь-яких грошових зобов`язань та відсутність в позовній заяві вимог про стягнення матеріальних збитків та штрафних санкцій до органу державної виконавчої служби, є помилковими.
Нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. 
Розмір моральної шкоди визначено судом без урахування практики Європейського суду, оскільки судове рішення не виконувалось на протязі семи років, розмір моральної шкоди у зв`язку з порушенням державою Україна ст. 13 Конвенції необхідно оцінювати в три тисячі Євро, що складає на день подачі заяви 3 000 х 27,94 грн. = 83 820 грн. 
У відзиві на апеляційну скаргу Центральний відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції доводи апеляційної скарги не визнав та, не оскаржуючи рішення, просив його скасувати та в задоволені позову відмовити. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без участі сторін.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги в частині рішення, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в частині позовних вимог, вирішення яких оскаржує позивач, не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти за договором про залучення внеску (вкладу) в сумі 19 698, 40 грн.
На виконання даного рішення 14 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №1423/19715/2012, який 25 березня 2013 року стягувачем пред`явлено до виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.
Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 07 травня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа, який наступною постановою цього ж державного виконавця від 25 грудня 2013 року повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів на розрахункових рахунках, на які може бути звернуто стягнення.
28 січня 2014 року ОСОБА_1 знову пред`явив до виконання до Центрального ВДВС виконавчий лист № 1423/19715/2012 .
Постановою старшого державного виконавця від 05 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 41902448 з виконання вищезазначеного виконавчого листа.
11 грудня 2015 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення.
16 лютого 2016 року ОСОБА_1 вчергове пред`явив до Центрального ВДВС для виконання виконавчий лист №1423/19715/2012, на підставі якого державним виконавцем 23 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50553579.
25 жовтня 2017 року постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що боржник за адресою, зазначеною у виконавчому листі, відсутній, господарську діяльність не здійснює, а майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, залишеною без змін Постановою апеляційного суду Миколаївського суду від 13 квітня 2018 року, задоволено частково. Скасовано постанову головного державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документа від 28 вересня 2017 року ВП № 50553579 та зобов`язано відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19715/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2013 року.
Постановою від 10 жовтня 2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року змінено.
Визнано неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС під час виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року згідно виконавчого листа №1423/19715/2012, виданого 14 березня 2013 року. Скасовано постанову головного державного виконавця Центрального ВДВС про повернення виконавчого документа від 25 жовтня 2017 року ВП № 50553579 та зобов`язано відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1423/19715/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2013 року.
До теперішнього часу судове рішення про стягнення на користь позивача боргу залишається не виконаним.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
  У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (ч. 4 ст. 22 ЦК України). 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.
Протиправність бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо несвоєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року встановлена судом та не оскаржується сторонами. 
Позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2012 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 19 698.40 грн.
Отже позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 11 вересня 2012 року є Кредитна Спілка «Флагман», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано.
Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними, висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, правильним.
Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 18 670.99 грн. та три відсотки річних, що складає 3 400 грн., які відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна Спілка «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.
Доводи апеляційної скарги про те що місцевим судом не враховані постанова Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанова Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в тій частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не можуть бути прийняті до уваги.
Оскільки колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки за змістом позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути саме суму боргу 19 698.40 грн. та саме з цією сумою неповернутого боргу пов`язує відшкодування інфляційних витрат та три відсотки річних, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на таке колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що інших позовних вимог позивач не заявляв та іншими юридичними фактами їх не обґрунтовував, а тому суд першої інстанції розглянув вимоги ОСОБА_1 в межах вимог та доводів позовної заяви.
Крім цього за доводами апеляційної скарги заявник не погоджується з розміром моральної шкоди, визначаючи та мотивуючи такий розмір практикою Європейського Суду. 
           Між тим  компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.
Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).
           При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в ситуації, що склалася, врахував ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС,  тривалість та обсяг завданих страждань, та погоджується, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 6000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
       
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 24 липня 2020 року.