Дата документу 16.09.2020 Справа № 336/1898/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/1898/20 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрюк О.В.
Провадження №22-ц/807/2149/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 вересня 2020 року                                                         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,- 

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу обмежувального припису.
Заявлені вимоги вона обґрунтувала тим, що 07 жовтня 2017 року між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Шевченківським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №360.
Від шлюбу в них є дитина - малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З січня 2020 року між сторонами припинені шлюбні відносини, до суду подано позов про розірвання шюбу.
Останнім часом чоловік веде себе дуже агресивно, що створює загрозу для здоров`я та життя заявника, сина та родичів. За час шлюбу заявник неодноразово потерпала від погроз, принижень та знущань зі сторони чоловіка, свідками чого були сусіди, знайомі, батьки та син, у зв`язку з чим ОСОБА_2 доводилось звертатись до Шевченківського ВП ГУНП в Запорізькій області, Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» та до Запорізького місцевого центру з надання БВПД, з заявою про вчинення насильства в сім`ї.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просила суд:

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього нього наступні обов`язки:
- заборонити перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_2 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 ;
- заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_2 ;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_2 .
Обмежувальний припис видати строком на шість місяців.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 та встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 :
- заборонено перебувати в місці проживання (перебування) з ОСОБА_2 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 ;
- заборонено наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;
- заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 .
Встановлено строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису – відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надана належна правова оцінка усім наявним у матеріалах справи доказам, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (далі - Закон № 2229-VIII).

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про отримання нею судової повістки (а.с 88) до апеляційного суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Будь - яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило. 

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд на підставі ч. 2 ст. ст. 372  ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю ОСОБА_2 ..

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, вказують безумовно на вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_2 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

З такими висновками суду не можна погодитися, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом установлено, що 07 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 360, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 від 07 жовтня 2017 року (а.с.4). 
Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 від 20 червня 2013 року. (а.с. 5).

Сім`я проживала разом за адресою:  АДРЕСА_2 . 

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації.

З березня 2020 року ОСОБА_1 проживає за місцем проживання своєї матері.

Дитина проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Довідкою про склад сім`ї, виданої 06 квітня 2020 року головою ОСББ «Феросплавник-4» ОСОБА_5 (а.с. 6) та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. (а.с. 7).

За заявою ОСОБА_2 поліцейськими головного управління Національної поліції в Запорізькій області 28 березня 2020 року винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, серії АА №034423, із зобов`язанням ОСОБА_1 залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, тобто ОСОБА_2 , забороною на вхід та перебування до її місця проживання (перебування) та забороною контактувати з нею будь-якими способами, строком на 10 діб, з 17.00 години 28 березня 2020 року до 17.00 години 07 квітня 2020 року. (а.с. 32,33), та 28 березня 2020 року відносно ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол АПР 18 №623235 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП України (домашнє насильство психологічного характеру. (а.с. 36).

За заявою ОСОБА_2 поліцейськими головного управління Національної поліції в Запорізькій області 15 квітня 2020 року повторно винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, серії АА №155486, із забороною ОСОБА_1 в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, тобто ОСОБА_2 , строком на 10 діб, з 18.40 години 15 квітня 2020 року до 18.40 години 25 квітня 2020 року. (а.с. 25).

Відповідно до листа Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» Запорізької обласної ради» від 28 квітня 2020 року №119, ОСОБА_2 зверталася до зазначеної установи з приводу насилля в родині. Однак, зважаючи на те, що робота з психологом розпочата нещодавно, стверджувати однозначно та вказувати на ступінь впливу домашнього насильства з боку ОСОБА_1 на нестабільний психоемоційний стан ОСОБА_2 та переживання нею досвіду потерпілої особи, не мають змоги. Проте, виходячи з результатів психодіагностики так само не можуть заперечувати наявність у ОСОБА_2 психологічної травми. (а.с.31).
Згідно з частиною першою першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_1 заявник аргументує вчиненням щодо неї, дитини, батьків, дій, що містять ознаки фізичного, психологічного та економічного насильства.
      В обґрунтування вчинення психологічного та фізичного насильства заявник зазначає, що ОСОБА_1  систематично морально принижує її, наносить побої, ображає, обзиває, висловлюються на її адрезу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, неодноразово застосував до неї фізичне насильство – бив її кулаками по голові, обличчю, ногами по тулубу, тягає за волосся, душить, маючи вогнепальну зброю демонстрував її та погрожував застосувати. Все це відбуається на очах шестирічного сина.  ОСОБА_1  вчиняє і економічне насильство стосовно неї та дитини – не дає грошей, не утримує родину. В обґрунтування заяви ОСОБА_2 також посилалася на її неодноразові звернення до правоохоронних органів щодо проявів домашнього насильства зі сторони ОСОБА_1 стосовно неї.
Водночас, зазначаючи в заяві про видачу обмежувальноого припису про застосування до ОСОБА_2 фізичного насильства з боку ОСОБА_1 , остання не надала суду належних доказів ( висновків експерта за результатами медичних експертиз, які б свідчили про наявність у неї тілесних ушкоджень та, що саме заподіювачем таких тілесних ушкоджень є ОСОБА_1 ).

Зазначаючи в заяві про те, що ОСОБА_1 погрожував їй вогнепальною зброєю (пістолетом), остання не надала суду доказів на підтвердження того, що остання зверталася до правоохоронних органів про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності з цього приводу. 
         У матеріалах справи відстутній вирок про притягнення до кримінальної відповідальності  ОСОБА_1   за вчинення домашнього насильства щодо  ОСОБА_2   у будь-якій його формі,  або судове рішення про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. 
Звернення заявника до правоохоронних органів із заявами не свідчить про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні протиправних дій останнім. 
Тобто, беззаперечних доказів на підтвердження застосування до ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства з боку ОСОБА_1 , заявниця суду не надала.
       Напроти, матеріали справи  свідчать лише про наявність неприязних відносин між сторонами та тривалого конфлікту. 
З огляду на зазначене, заявник не довела наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо неї, їх малолітньої дитини та її батьків і потребу у їх захисті в порядку, передбаченому Законом, оскільки із встановлених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності за насильство в сім`ї не притягався, висновків експерта за результатами медичних експертиз щодо нанесення заявниці тілесних ушкоджень збоку ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. 
Звернення заявника до органів поліції, Комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги», Запорізького місцевого центру з надання БВПД не підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". 
Також, заявником не надано суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних заявником у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у контексті положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.
Встановивши, що в порушення вимог статті 81 ЦПК України заявником не надано належних й допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильстващодо ОСОБА_2 , їх дитини та батьків, докази, які містяться в матеріалах справи не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення такого та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_2 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а свідчать лише про наявність неприязних відносин між сторонами та тривалого конфлікту, у зв`язку з чимсуд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про нявність підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2020 року у цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення наступного змісту.
В задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 21 вересня 2020 року.
Головуючий, суддя  Подліянова Г.С.   	Суддя Гончар М.С.	Суддя Маловічко С.В.