КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №759/14821/16-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/611/2020                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Коліснику В.С.
                                                                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова Михайла Владиславовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року (суддя Сенько М.Ф.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним,
 
встановив:
 
у жовтні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 11 березня 2003 року, запис №1с-281, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра її батька ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_1 , актовий запис №9279. Враховуючи, що вона є спадкоємцем другої черги за правом представлення, звернулася до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини. Однак, з матеріалів спадкової справи ОСОБА_3 дізналася, що існує заповіт, складений 11 березня 2003 року, в якому вона заповіла відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач стверджувала, що даний заповіт є недійсним, оскільки підпис ОСОБА_3 з високою долею вірогідності є підробленим, крім того, їй було відомо, що ОСОБА_3 не мала наміру складати заповіт на відповідача та чула розмови померлої, в яких остання відмовляла відповідачу у його складанні.
30 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року був залишений без розгляду.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнов М.В.  просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник позивача посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають 

значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, оскільки суд неодноразово безпідставно відмовляв представнику позивача у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи та витребування письмових документів, які містять вільні зразки підпису ОСОБА_3 , 9 червня 2017р. задовольнив клопотання про витребування зі Святошинського районного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документів за 2003-2004 роки, які містять підпис ОСОБА_3 , однак дані документи до суду не надійшли.
Також представник позивача вважає, що без призначення судової почеркознавчої експертизи суд прийшов до необґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог. 
Крім того, представник позивача зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки заповіт був складений 11 березня 2003 року, коли був чинний ЦК УРСР 1963 року, тому посилання суду на положення ЦК України є неправомірними.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Смирнова М.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представників відповідача - адвокатів Миронової Н.О. та Замковенка М.І. , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що  приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 липня 2016 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 2 липня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого 27 вересня 2000 року, що зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації.
За заявою ОСОБА_1 від 29 липня 2016 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа до майна померлої ОСОБА_3 
5 серпня 2016 року до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини ОСОБА_3 , підпис якої засвідчений консулом Посольства України у Канаді ОСОБА_5 
ОСОБА_2 зазначала, що вона є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, який складений спадкодавцем 11 березня 2003 року та посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М.
Згідно ксерокопії заповіту ОСОБА_3 , який наявний у матеріалах спадкової справи № 917/2016 до майна померлої ОСОБА_3 , остання заповіла ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 в будинку за номером п`ять.
Заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. та зареєстрований у Спадковому реєстрі 17 березня 2003 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, будь-яких даних, що нотаріус посвідчив спірний заповіт без особи заповідача чи за участю особи, яка видавала себе за заповідача, або за зловмисною домовленістю нотаріуса з особою відміною від заповідача, суду не надано. Також суду не надано належних та допустимих доказів, що вказували б на обґрунтованість припущення позивача, що підпис в заповіті від імені заповідача виконано іншою особою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався нормами 

ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Заповіт ОСОБА_3 був складений 11 березня 2003 року, тобто до 1 січня 2004 року, тому суд першої інстанції безпідставно застосував при вирішенні даного спору норми ЦК України, які набрали чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року, яка діяла на момент складання та посвідчення спірного заповіту, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом.
            Статтею 541 ЦК УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
            Заявляючи позовні вимоги про визнання заповіту ОСОБА_3 недійсним, позивач посилалася на те, що він імовірно підписаний не заповідачем, так як підпис під заповітом за зовнішніми ознаками не збігається зі справжнім підписом ОСОБА_3 .
            Отже, під час розгляду справи судом позивач повинна була довести свої твердження.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У підтвердження своїх позовних вимог, позивач через свого представника просила суд призначити судову почеркознавчу експертизу підпису заповідача під спірним заповітом.
Частиною 1 статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні  спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано доказів, що апріорі містять рукописний текст та підпис ОСОБА_3 , при цьому ігноруючи клопотання представника позивача про витребування таких доказів.
Відповідно до змісту ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє 

учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Разом з цим, задовольнивши у судовому засіданні 9 червня 2017 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова М.В. про витребування доказів, які б містили зразки підпису заповідача, суд вказані документи не витребував, чим позбавив позивача можливості надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.
Згідно частин 2 та 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 12 ЦПК України, не сприяв позивачу у реалізації її прав, безпідставно не витребував документи, які містили оригінали підпису ОСОБА_3 , та безпідставно відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи, апеляційний суд, усуваючи недопущенні судом першої інстанції порушення, витребував документи та призначив судову почеркознавчу експертизу підпису заповідача у спірному заповіті.
Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 4 травня 2020 року, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підписи від імені ОСОБА_3 , які містяться у заповіті від 11 березня 2003 року, складеного від імені ОСОБА_3 за реєстровим № 1с-281 та посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М., та у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій про отримання оформленого документу - заповіту НОМЕР_2 , виконані ОСОБА_3 .
При цьому, висновок експертів є категоричним, так як встановлені збіжні ознаки є суттєвими, у своїй сукупності індивідуалізують підпис заповідача та є достатніми для висновку, що підписи виконані ОСОБА_3 , а виявлені розбіжності не є суттєвими і на категоричний позитивний висновок експертів не впливають.
Інших доказів, які б підтвердили посилання позивача на те, що спірний заповіт підписаний не ОСОБА_3 , ні позивачем, ні її представником суду надано не було.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є недоведеними.
Доводи представника позивача про те, що відповідачем не наданий для проведення експертизи оригінал спірного заповіту, що слід розцінювати як ухилення від участі у експертизі, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Пунктом 24 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, редакція якого діяла на час посвідчення спірного заповіту, було передбачено, що один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник заповіту негайно передається до державного нотаріального архіву чи до державної нотаріальної контори за постійним місцем проживання заповідача.
Отже, заповіт складається у двох примірниках, один із яких видається заповідачу, інший залишається на зберіганні у справах нотаріальної контори.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про нотаріат», у редакції на час посвідчення спірного заповіту, усі  нотаріальні  дії,  вчинені  нотаріусами  чи   посадовими 
особами виконавчих  комітетів  сільських,  селищних,  міських  Рад народних депутатів, 

реєструються в реєстрах нотаріальних дій.
Згідно пункту 23 Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, редакція якого діяла на час посвідчення спірного заповіту,  заповіти,  посвідчені посадовими особами,  крім капітанів суден і начальників експедицій,  реєструються в спеціальній  книзі для реєстрації   заповітів.  Порядковий  номер,  за  яким  заповіт зареєстровано у   цій   книзі,   повинен   бути   проставлений   у посвідчувальному  написі на обох примірниках заповіту.
Форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчу- вальних написів на угодах і засвідчуваних документах, були затверджені наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 1994 року № 7/5, який діяв до 10 січня 2005 року, і містили графу «розписка в одержанні нотаріально оформленого документу».
Виходячи із вищенаведених норм, підпис заповідача при складанні заповіту, одночасно проставляється у двох примірниках заповіту, один з яких зберігається у нотаріальній конторі, а у подальшому, у державному нотаріальному архіві, та у реєстрі вчинення нотаріальних дій.
Враховуючи ненадання відповідачем першого примірника заповіту ОСОБА_3 , судово-почеркознавча експертиза підпису ОСОБА_3 була проведена на другому примірнику заповіту, який зберігається у Київському державному нотаріальному архіві, та у реєстрі вчинення нотаріальних дій державного нотаріуса Дмітрієвої Т.М., що надало можливість встановити факт, для з`ясування якого була призначена експертиза, а саме, що спірний заповіт був підписаний заповідачем ОСОБА_3 .
Посилання представника позивача на те, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал заповіту або його дублікат, тому необхідно з`ясувати, який саме документ пред`являвся представником відповідача нотаріусу Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, колегія суддів вважає безпідставними, так як встановлення даного факту не має правового значення для вирішення спору про визнання заповіту недійсним, а стосується оформлення спадщини, що не є предметом даного судового спору.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Судом першої інстанції неповно були встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, але суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, тому рішення суду підлягає зміні в частині мотивів такої відмови.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова Михайла Владиславовича задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 березня 2019 року 

змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції даної постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 1 липня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк