КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                       Доповідач - Кулікова С.В.
22-ц/824/5268/2020
 
                                       П О С Т А Н О В А
 
                               І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа №379/439/19

08 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кулікової С.В.
суддів                     - Олійника В.І.
                                - Желепи О.В.
при секретарі         - Осінчук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Потеряйко С.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
в с т а н о в и в:
16 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Таращанського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи його тим, що 18 вересня 2009 року відповідач ОСОБА_2 прийшов до його домоволодіння в с. Салиха Таращанського району і позичив у нього кошти в сумі 1 500 доларів США, які зобов`язувався повернути у встановлений у розписці строк - до 18 жовтня 2009 року, про що власноруч написав розписку. Однак, відповідач зобов`язання з повернення суми позики не виконав, вимоги позивача повернути суму позики відповідач ігнорує, чим фактично ухиляється від виконання вимог свого зобов`язання. Крім того, внаслідок неповернення боргу позики протягом тривалого часу, у позивача порушено встановлений ритм життя, нормальні життєві зв`язки, у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він перебував на лікуванні, витрачав кошти та витрачає кошти на придбання ліків для підтримки свого фізичного та психічного стану. Розмір завданої моральної шкоди він оцінює у 25 000 грн.
Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 34 820 грн., моральну шкоду в сумі 25 000 грн.
Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 4 000 грн. та судові витрати в розмірі 768,40 грн.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, 24 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року, та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду є незаконним та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд при вирішенні спірних відносин невірно застосував норми матеріального права, оскільки вирішувати зазначений спір потрібно було в аспекті зобов`язального права. 
Вказував на те, що судом в основу рішення покладено лише свідчення відповідача ОСОБА_2 , тоді як він путався в показаннях, зокрема, один раз зазначив, що взяв в борг 100 доларів США, а інший раз зазначив, що взяв 18.09.2009 року - 200 доларів США. 
Крім того, вказував на те, що висновки суду про те, що позивач 18.09.2009 року позичив відповідачу лише 100 доларів США не відповідає дійсності, оскільки в своїх показаннях позивач зазначав, що 18.09.2009 року відповідач позичив у позивача 1 500 доларів США, та із зазначеної суми повернув лише 5 500 грн. При цьому, судом не враховано, що допитані в якості свідків громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підтвердили факт повернення відповідачем коштів за договором позики, оскільки в будинок вони не заходили, а перебували в автомобілі за декілька десятків метрів від будинку. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що пояснення відповідач давав самостійно, а він лише записував їх з його слів, будь-яких зауважень з боку ОСОБА_2 до пояснень не було.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, причину неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у його відсутність.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Іллінський Олександр Васильович проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово протягом тривалого часу позичав відповідачеві ОСОБА_2 кошти під проценти, які останній повертав з порушенням домовлених строків.
18.09.2009 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням позичити 100 доларів США. Оскільки він заборгував позивачеві кошти, які позичив раніше, позивач запропонував йому написати розписку.
18.09.2009 року відповідач ОСОБА_2 написав розписку, що позичив у позивача ОСОБА_1 1 500 доларів США, які зобов`язується віддати 18.10.2009 року.
На підставі договору позики позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв 18.09.2009 року суму позики у розмірі 100 доларів США.
Відповідач виконав частково зобов`язання та повернув позивачеві в кінці вересня 2009 року 1 000 доларів США. Дане підтверджується показами відповідача та свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Позивач відмовився написати розписку про отримання залишку боргу в сумі 1 000 доларів США, оскільки вважав це формальністю і сподівався отримати залишок боргу до 18.10.2009 року.
Протягом 2015 - 2016 років відповідач ОСОБА_2 повернув позивачеві 5 500 грн. в рахунок заборгованості, яка існувала за розпискою від 18.09.2009 року.
Суд першої інстанції вказав, що дані обставини сторони в судовому засіданні визнали.
Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 4000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивач визнав ту обставину, що позичав відповідачеві як долари так і гривні, та ту обставину, що на момент написання розписки існувала заборгованість, яку він зазначити не зміг, а 18.09.2009 року він фактично передав ОСОБА_2 лише 100 доларів США, тому відповідач частково виконав зобов`язання за договором позики та стягненню підлягає визнаний сторонами залишок заборгованості у розмірі 4 000 грн.
Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи, наданим сторонами доказами, поясненням свідків, нормам матеріального та процесуального права.
Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, у відповідності до якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно розписки від 18 вересня 2009 року, ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_1 1 500 доларів США 18 вересня 2009 року та зобов`язується повернути всю суму 18 жовтня 2009 року (а.с. 9).
Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів підтверджується складеною відповідачем власноруч та підписаною розпискою від 18 вересня 2009 року.
Таким чином, вказана розписка містить в собі відомості щодо отримання відповідачем коштів у борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.
Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно розписки, наявної в матеріалах справи ОСОБА_2 віддав ОСОБА_1 борг в сумі 4 000 грн., 13.03.2015 року - 1 000 грн., 13.06.2015 року - 1 000 грн., 29.08.2015 року - 1 000 грн., 15.10.2015 року - 1 000 грн., 17.08.2016 року - 1 000 грн., 06.12.2016 року - 500 грн. (а.с. 10).
Відтак, зазначене свідчить, що відповідач повернув позивачу 9500 грн., і посилання позивача на те, що згідно з розпискою від 18.09.2009 року відповідач повернув йому лише  5 500 грн. спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Інших доказів на підтвердження повернення боргу за договором позики, позивач та відповідач не надали та матеріали справи не містять.
Таким чином, враховуючи заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики, встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи та перевірка їх доказами, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 28 747,62 грн.
Визначаючи розмір боргу у сумі 28 747,62 грн., суд апеляційної інстанції виходить з наступного, враховуючи курс гривні щодо долара США, встановлений НБУ станом на день повернення коштів.
 Так, 4 000 грн. станом на 13.03.2015 року становить 185,10 доларів США ( 4 000 грн. : 21,61 грн.);
1 000 грн. станом на 13.03.2015 року становить  46,27 доларів США (1 000 грн. : 21,61 грн.)
1 000 грн. станом на 13.06.2015 становить 47,57 доларів США (1 000 грн. : 21,02 грн.) 
1 000 грн. станом на 29.08.2015 року становить 46,92 доларів США (1 000 грн.: 21,31 грн.)
1000 грн. станом на 15.10.2015 року становить 45,60 доларів США (1000 грн. : 21,93 грн.)
1000 грн. станом на 17.08.2016 року становить 39,92 доларів США (1000 грн. : 25,05 грн.)
500 грн. станом на 06.12.2016 року становить 19,14 доларів США (500 грн. : 26,12 грн.)
Відтак, відповідач повернув позивачу 430,52 доларів США, а залишок боргу становив 1069,48 доларів США, що еквівалентно 28 747,62 грн. на дату звернення до суду з позовом (1069,48 доларів США х 26,88 грн. = 28 747,62 грн.)
Висновок суду першої інстанції про те, що борг, який залишився не повернутий відповідачем позивачу становить 4 000 грн., не ґрунтується на наданих сторонами доказах, поясненнях учасників справи, а відтак колегія суддів вважає, що такі висновки ґрунтуються на припущеннях.
Вказівка суду першої інстанції на те, що сторони визнали, що борг відповідача становить 4 000 грн. також не знайшли свого підтвердження під час перевірки судом апеляційної інстанції матеріалів справи.
При цьому, колегія суддів враховує, що свідчення свідків під час розгляду справи в суді першої інстанції не підтвердили факт повернення відповідачем боргу позивачу, та взагалі не зазначили, що їм відомо про повернення коштів відповідачем.
Також, колегія суддів враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту повернення боргу в цілому чи його частини.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу у розмірі 4 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 борг за договором позики від 18.09.2009 року у розмірі 28 747,62 грн.
Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, то апеляційна скарга не містить будь-яких доводів щодо незаконності рішення суду в цій частині, тоді як у відповідності до ч. 1 ст..367 ЦПК України, суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, то дана вимога апеляційної скарги задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року в частині стягнення боргу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 28 747,62 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 28 грудня 2019 року в частині стягнення боргу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 28 747,62 грн. 
В іншій частині рішення суд залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 10 липня 2020 року.

Головуючий:                                                      Судді: