ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/873/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №695/1549/18 Категорія: 304090000 	Середа Л. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 червня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка, розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором –
в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості у зв`язку з порушенням останньою своїх обов`язків за кредитним договором.
11.12.2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за № 616433165, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 26702 грн. строком на 24 місяці.
14.07.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач прийняв належні ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» права грошової вимоги до боржників (в тому числі, і до ОСОБА_1 ) за кредитними договорами, які вказані у реєстрі боржників.
Так як кредитні кошти ОСОБА_1 отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконала, у неї утворилася заборгованість, яку позивач визначив в розмірі 62384,34 грн., та яка складається з: 17028,03 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 4,26 грн. – заборгованість за відсотками; 32001,05 грн. - плата за управління кредитом; 13351,00 грн. – сума заборгованості за пенею.
Вказану суму ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з відповідачки на свою користь.
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2020 у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строків позовної давності, про застосування якої просила ОСОБА_1 в суді першої інстанції.
Суд дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору зазначено періодичними/щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Суд встановив, що останньою датою сплати відповідачем суми кредиту та відсотків за користування ним є 16.01.2015, після цього відповідачка не здійснювала жодного погашення як суми заборгованості, так і процентів чи пені за несвоєчасне погашення суми боргу.
Тому суд дійшов висновку, що позивач звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності.
Рішення оскаржено позивачем в апеляційному порядку.
Апелянт зазначає, що кредитний договір було укладено на чіткий строк - 24 місяці, тому дата повернення кредиту – грудень 2015 року. Отже, позовна давність за вимогами про примусове стягнення заборгованості за кредитом спливає в грудні 2018 року.
Відповідно до графіку платежів погашення позичальником заборгованості за кредитом здійснюється щомісячно рівними платежами в сумі 2180,79 грн. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платежі починається з моменту порушення строку його погашення. За відсутності платежу за кожен місяць виникає прострочення боржника за зобов`язаннями, а в кредитора – право на позов. Оскільки позивач звернувся з позовом у травні 2018 року, то платежі, за якими не сплив строк позовної давності, знаходяться в часовому періоді з травня 2015 по дату остаточного повернення кредиту, тобто до задоволення підлягають 8 платежів за графіком платежів з травня 2015 по грудень 2015 року.
Крім того, відповідно до п. 3 кредитного договору до складу умов цього договору входять загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів. Підписанням цього договору, позичальник прийняв загальні умови з надання кредитів. Відповідно до п. 25 Загальних умов ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів зазначено, що сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами, які виникають з кредитного договору, включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки тощо, становить 50 років. Отже, сторони за взаємною згодою збільшили позовну давність.
Посилаючись на такі доводи, апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення законним, доводи скарги - безпідставними. Зокрема, відповідачка зазначає, що строк позовної давності на момент подачі позову сплив. Позивач незаконно включив до суми заборгованості плату за управління кредитом. Крім того, відповідачка заперечує проти стягнення із неї пені та річних відсотків за користування кредитом. Розмір заборгованості підтверджено лише розрахунком заборгованості, інших доказів суду позивач не надав, тому розрахунок не є належним доказом. Отже позивач не довід розмір заявленої заборгованості, що є його прямим обов`язком.
ОСОБА_1 у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Так, з матеріалів справи встановлено, що 11.12.2013 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за № 616433165, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 26702 грн. (а.с. 5, 102).
Умовами кредитного договору передбачено, що кредит надано на таких умовах: річна відсоткова ставка за кредитом – 0,01% річних, строк, на який надається кредит – 24 місяці, повернення кредиту – щомісячно, за графіком платежів (додаток до договору), разова плата за кредит 1000 грн., щомісячна плата за кредитом – 4,00% від суми кредиту, що становить 1068,08 грн., пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань – 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення, сплачується позичальником за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом.
За пунктом 7 кредитного договору загальні умови з надання кредитів затверджуються наказом керівника ТОВ «ФК «ЦФР». Підписанням цього договору позичальник засвідчив прийняття загальних умов з надання кредитів – в якості невід`ємних умов цього договору.
Відповідно до додатку до кредитного договору встановлено графік платежів, яким визначено граничні дати чергових щомісячних платежів, загальну суму щомісячного платежу (2180,79 грн.), який підписаний позичальником (а.с. 103).
До загальної суми щомісячного платежу (2180,79 грн.) включено частину кредиту, що підлягає поверненню, плату за річною відсотковою ставкою та щомісячну плату за кредитом.
На підставі платіжного доручення № 134837138 від 11 грудня 2013 року ТОВ «ФК «ЦФР» переказало ОСОБА_1 25000,00 грн. (а.с. 8, 105).
Відповідно до довідки від 14.07.2017 останній платіж від ОСОБА_1 надійшов 30.01.2015. Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 погасила останній черговий платіж за період з 16/01/2015 до 16/02/2015. З 17.02.2020 – відсутні будь-які платежі. 
21.07.2017 ТОВ «ФК «ЦФР» направило Скорик Т.А. повідомлення про зміну кредитора в зобов`язанні та повідомило про розмір заборгованості за укладеним договором в розмірі 62384,34 грн. (а.с. 112-113).
Право вимоги за кредитним договором від 11.12.13 відступлено від ТОВ «ФК «ЦФР» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору про відступлення прав вимоги № 20170714 від 14.07.2017 (а.с. 114-125).
В загальний розмір заборгованості за кредитом в сумі 62384,34 грн. включено такі складові: 17028,03 грн. – заборгованість за основною сумою боргу; 4,26 грн. – заборгованість за відсотками; 32001,05 грн. - сума заборгованості за платою за управління кредитом; 13351 грн. – сума заборгованості за пенею.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
З укладеного сторонами договору кредиту вбачається, що строк, на який надано кредит, становить 24 місяці. Відповідно до графіку платежів останній платіж мав бути внесений 15.12.2015. 
Погашення кредиту передбачено черговими щомісячними платежами в розмірі 2180,79 грн. в межах строків, що визначені графіком платежів.
Відповідно до довідки від 14.07.2017 останній платіж від ОСОБА_1 надійшов 30.01.2015. Згідно з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 погасила останній черговий платіж за період з 16/01/2015 до 16/02/2015 в неповному розмірі, а саме в розмірі 1500 грн.
Подальші чергові платежі не сплачені.
Відповідачка не надала суду доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань.
Наслідки  прострочення  позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Про правові наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.
Таким чином, у зв`язку з порушенням зобов`язання боржником, позивач як новий кредитор набув права вимоги за вказаним договором на підставі договору про відступлення права вимоги. Суд першої інстанції правильно зазначив, що заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на перебіг строку позовної давності.
Отже, позивач має право на стягнення в примусовому порядку заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору, а порушене право нового кредитора внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань підлягає судовому захисту. 
Відповідачка просила відмовити в позові у зв`язку зі спливом строків позовної давності.
Перевіряючи доводи заявника в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності, колегія суддів виходить із такого.
Сторони встановили як строк кредитування – 24 місяці, тобто до грудня 2015 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 15 грудня 2015  року.
Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Отже, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту  (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань.
Як встановлено, платіж за січень 2015 року внесено позичальницею у розмірі 1500,00 грн., (замість обумовленої договором суми у 2180,79 грн.), що свідчить про неналежне виконання щомісячного платежу за січень 2015 року. Наступні платежі взагалі не погашались. ОСОБА_1 перестала виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту, починаючи з 16.02.2015. 
Оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як про це зазначає позивач в апеляційній скарзі.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
З огляду на викладене, позивач має право на стягнення несплачених відповідачкою чергових щомісячних платежів в межах трирічного строку позовної давності щодо кожного із платежів, тобто за три роки до звернення з позовом за період з травня 2015 року по травень 2018 року.
Отже позовні вимоги підлягають до задоволення стосовно платежів з травень 2015 року (початок перебігу строку позовної давності) по 15 грудня 2015 року (дата внесення останнього платежу за договором кредиту), що в сукупності становить 2180,79 грн. х 8 платежів = 17 446,32 грн. 
Оцінюючи складові щомісячного платежу у розмірі 2180,79 грн. колегія суддів звертає увагу на те, що до неї включено щомісячну плату за кредитом в розмірі 4,00% від суми кредиту (1068,08 грн.), яку позивач просив стягнути як плату за управління кредитом. Однак, аналізуючи правову природу даного платежу, колегія суддів дійшла висновку, що така сума є фактично щомісячними відсотками за користування кредитом, а не за управління кредитом, оскільки зі змісту укладеного договору кредиту вбачається, що плата за управління кредитом відсутня, а також відсутнє будь-яке застереження про дії кредитора з приводу такого управління. Умовами договору не передбачено стягнення з позичальника плати за управління кредитом, проте, з відповідачкою узгоджено щомісячну плату в розмірі 4% від суми тіла кредиту. Також суд враховує, що позичальниця сплачувала щомісячну плату впродовж одного року, тобто не заперечувала проти такого нарахування кредитором.
Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що 4-відсотковий щомісячний платіж, який включений до загального щомісячного платежу, за своєю правовою природою є щомісячними відсотками за користування кредитом, а тому суд вважає за можливе стягнути такі платежі з відповідачки.
Водночас, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що сторони продовжили строк позовної давності. Апелянт посилається на те, що підписуючи договір, позичальник засвідчила прийняття загальних умов з надання кредитів в якості невід`ємних умов цього договору, якими продовжено строки позовної давності на 50 років. Надані суду загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів (а.с. 126-127), не містять підпису позичальника, а тому така умова не узгоджена з нею належним чином, відповідно не є підтвердженням двосторонньої домовленості сторін про продовження строку позовної давності. Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Щодо вимог про стягнення пені, то апеляційний суд виходить із такого. 
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.
На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), пеня за договором підлягає стягненню за період до закінчення строку кредитування, тобто, в даному випадку до 15.12.2015 (включно).
Проте, застосовуючи до вимог про стягнення неустойки спеціальну позовну давність протягом одного року, вимога про стягнення пені не підлягає до задоволення.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки у відзиві стосовного того, що позивач не довів розмір заборгованості належними та допустимими доказами.
Відповідно до ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто при зверненні з позовом про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.
Підтверджуючи свої доводи позивач надав платіжне доручення від 11.12.2013 про переказ ОСОБА_1 25000,00 грн. на виконання своїх зобов`язань за договором кредиту від 11.12.2013. Натомість, заперечуючи проти позову кредитора, відповідачка жодних доказів на підтвердження належного виконання нею обов`язку щодо повернення кредитних коштів не надала, власних розрахунків заборгованості не навела. Її доводи переважно стосуються пропуску строку позовної давності (яка підлягає застосування у разі доведеності позовних вимог), а також незаконності нарахування щомісячної плати (4%), відсотків та пені. 
Тому, доводи ОСОБА_1 у відзиві про недоведеність позовних вимог колегія суддів не приймає як обґрунтовані. 
Зваживши доводи обох сторін, оцінивши докази у справі в їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого порушеного права шляхом примусового стягнення із відповідачки частини невиконаних нею зобов`язань перед кредитором, проте в межах трирічного строку позовної давності.
Рішення суду про те, що строк позовної давності необхідно обчислювати з моменту припинення виконання відповідачкою обов`язку щодо погашення кредиту (з лютого 2015 року), не відповідає нормам матеріального права, оскільки в даному випадку погашення кредиту передбачено черговими щомісячними платежами, щодо кожного з яких позовна давність обчислюється окремо. 
Відтак, позов підлягає до задоволення в частині стягнення чергових прострочених платежів в межах трирічного строку позовної давності, починаючи з травня 2015 року, на суму 17 446,32 грн. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційну скаргу позивача задоволено на 27,97%. Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються з судового збору за звернення з позовом (1762,00 грн. – а.с. 4) та з апеляційною скаргою (2643,00 грн. – а.с. 175), всього на суму 4405,00 грн. 
Тому з відповідачки підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати в сумі (1762 + 2643) х 27,97% = 1231,90 грн. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 лютого 2020 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №616433165 від 11 грудня 2013 року в розмірі 17 446,32 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати в розмірі 1231,90 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді