КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
   17 червня 2020 року  місто Київ.
Справа 359/10174/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1061/2020
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого                                Желепи О.В.
суддів                                          Олійника В.І., Кулікової С.В.
секретар судового засідання      Гордійчук Ж.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року (ухваленого у складі судді Борця Є.О., повний текст судового рішення складено 04 листопада  2019 року)
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та посилався на те, що в період часу з 1 червня 2015 року до 25 липня 2016 року він працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія. У зв`язку з тим, що відповідач не виплачував заробітну плату, у нього виникла заборгованість в розмірі 19036 гривень 28 копійок. ФОП ОСОБА_2 ухиляється від добровільного погашення вказаної заборгованості. Тому ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 19036 гривень 28 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6345 гривень 98 копійок та три проценти річних за час прострочення в розмірі 628 гривень 47 копійок.
В ході розгляду цивільної справи  ОСОБА_3 двічі подано заяви про часткову зміну предмета позову (а.с.75-77 т.1 та а.с.15-20 т.2): спочатку просив витребувати у ФОП ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 19036 гривень 28 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 14166 гривень 73 копійок, три проценти річних за час прострочення в розмірі 628 гривень 47 копійок та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1030 гривень 40 копійок; в подальшому він просив витребувати у ФОП ОСОБА_2 належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 19036 гривень 28 копійок, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1030 гривень 40 копійок та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1030 грн. 40 к.
У задоволенні позову в частині інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Не погоджуючись з таким рішенням, 03 грудня  2019 року, згідно  поштової відмітки позивач  звернувся  з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати його частково та ухвалити нове у відповідній частині, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування належним чином оформленої трудової книжки НОМЕР_1 та стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
 
  Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд не повно встановив обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справид, а ті обставини, що суд вважав встановленими є недоведені.
Вказав, що ФОП ОСОБА_2 допустила порушення норм чинного трудового законодавства, а саме, ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору із   ОСОБА_1 та ч. 2 статі 48 КЗпП України, оскільки не здійснювала ведення трудової книжки працівника, який працює у фізичної особи понад п`ять днів. Посилається на те, що при прийомі на роботу він передав відповідачу трудову книжку для належного оформлення, яка йому не поверталась.
 
Зазначає, що у суду першої інстанції на виконання норм ст.262 ЦПК України були підстави постановити окрему ухвалу, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності юридичної особи, державного органу.
 
Посилається, на те що в описовій частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції не зазначено певні процесуальні дії, а саме про подані представником позивача 08.06.2017 року, 20.07.2017  року заяви про збільшення позовних вимог, та подальше їх процесуальне вирішення, що суперечить вимогам ст. 265 ЦПК України.
 
       Не погоджується з висновком суду, щодо відсутності підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача  заробітній платі та компенсації втрати частини заробітної плати  у зв`язку з порушенням строків її виплати. Вказує, що суд надав неналежну оцінку, поданим відповідачем відомостям про виплату заробітної плати, та не врахував, що позивач її не отримував, а підписи у відомостях належать не йому, що було підвтерджено висновком спеціаліста та його поясненнями.
 
       Ухвалою від 09 грудня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк  з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.  Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4   підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити, скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, які задовольнити в повному обсязі.
 
Представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді Желепи О.В. пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст.48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформлюється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу.
Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з ст.1, абз.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітну плату (грошове забезпечення) та інші періодичні платежі.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважав встановленими такі обставини.
Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 1 червня 2015 року позивач влаштувався на роботу до ФОП ОСОБА_2 на посаду водія. У судовому засіданні представники сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнали цю обставину, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню.
Наказом ФОП ОСОБА_2 №7.3 від 25 липня 2016 року (а.с.38 т.1) робочі дні з 29 червня 2016 року до 25 липня 2016 року були визнані прогулом позивача. ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.118-119 т.2), вбачається, що позивач почав працювати ще в липні 1988 році. ФОП ОСОБА_2 є не першим його роботодавцем. Ці обставини свідчать про те, що у відповідача не виник обов`язок, передбачений ч.3 ст.48 КЗпП України, оформити на ім`я позивача трудову книжку.
В судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 , який показав, що він працює у ФОП ОСОБА_2 на посаді механіка. Стверджував, що при прийнятті на роботу ОСОБА_1 не передавав відповідачу трудову книжку. Свідок ОСОБА_7 показала, що вона працює у ФОП ОСОБА_2 на посаді бухгалтера. Вона також стверджула, що у володінні ФОП ОСОБА_2 відсутня трудова книжка, оформлена на ім`я ОСОБА_1 .
Зкопії листа інспектора ВК №552 від 6 листопада 2017 року (а.с.117 т.2) вбачається, що трудова книжка серії НОМЕР_2 , оформлена на ім`я ОСОБА_1 , зберігається в ПрАТ «Агробудмеханізація», де позивач працює на посаді водія автотранспортних засобів.
В матеріалах цивільної справи міститься копія іншої трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.158 т.2). Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України представник позивача  ОСОБА_4 не подала жодного доказу на підтвердження того, що вказана трудова книжка була передана ФОП ОСОБА_2 .
Згіднокопійвідомостей нарахування заробітної плати найманих працівників за червень 2015 року - червень 2016 року (а.с.78-90 т.1). В цих відомостях містяться підписи ОСОБА_1 , що підтверджує отримання ним заробітної плати за кожен місяць роботи у ФОП ОСОБА_2 . З копій актів про відсутність працівника на робочому місті (а.с.32-35 т.1) вбачається, що з 29 червня 2016 року до 25 липня 2016 року позивач не виконував посадові обов`язки. Наказом ФОП ОСОБА_2 №7.3 від 25 липня 2016 року (а.с.38 т.1) вказаний період часу визнаний прогулом, протягом якого заробітна плата не підлягає виплаті.
З висновку спеціаліста №126 від 31 серпня 2017 року (а.с.63-67 т.2) вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у відомостях за жовтень 2015 року та січень 2016 року виконані ймовірно не позивачем, а іншою особою. Однак у вказаному висновку відсутнє попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_8 показав, що він проводив почеркознавче дослідження та склав висновок спеціаліста №126 від 31 серпня 2017 року. Експерт ОСОБА_8 також підтвердив, що він не попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Ці обставини свідчать про те, що вказаний висновок суперечить ч.13 ст.53, ч.4 ст.147 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та є недопустимим доказом. На виконання п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України головуючий роз`яснював представнику позивача ОСОБА_4 право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи або самостійно замовити проведення цієї експертизи в порядку, передбаченому ст.106 ЦПК України, та подати суду висновок експерта. Однак представник позивача ОСОБА_4 відмовилась від вжиття вказаних процесуальних заходів.
З копії видаткового касового ордеру від 15 вересня 2016 року та копії відомості нарахування компенсації за невикористану відпустку (а.с.56-57 т.1) вбачається, що ФОП ОСОБА_2 нарахувала позивачу вказану компенсацію в розмірі 1030 гривень 40 копійок.
В матеріалах цивільної справи міститься копія акту від 4 листопада 2016 року (а.с.58 т.1), з якого вбачається, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного отримання компенсації за невикористану відпустку. Однак ця обставина не припиняє обов`язок ФОП ОСОБА_2 виплатити позивачу вказану компенсацію.
Суд  першої інстанції, задовольняючи  частково позовні вимоги встановив, щопідстави для витребування у ФОП ОСОБА_2 , належним чином оформленої трудової книжки позивача відсутні.ю Відповідно до відомостей нарахування заробітної плати  відповідач виплатив ОСОБА_1 заробітну плату в повному обсязі та встроки передбачені законом. Не отримання останнім нарахованої компенсації за невикористану відпустку не може бути підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, оскільки  не виплата цієї суми відбувається не з вини відповідача. 
 
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважв встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.
 
Доводи апеляційної скарги про те , що відповідачем порушені ст. 24 КЗпП України та ч. 2 статі 48 КЗпП України, оскільки не здійснювалось ведення трудових книжок працівників, які працювали у фізичної особи підприємця понад п`ять днів, що є піцдставою для постановлення окремої ухвали, колегія суддів не приймає оскільки вони не впливають на законність рішення , щодо заявлених позовних вимог та судом не здобуто беззаперечних доказів таких порушень.
 
Доводи позивача про те, що він має дві трудові книжки та в матеріалах справи наявні докази передачі ним відповідачу трудової книжки № НОМЕР_1 , колегія суддів не приймає з огляду на те, що в позовній заяві, позивач не зазначав, що має дві трудові книжки, та яку з них він передав відповідачу, та  просив повернути в судовому порядку.
При цьому , відповідно до ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.
Суд першої інстнації вірно встановив, що на час вирішення спору трудова книжка позивача перебувала у іншої юридичної особи, а з огляду на неконкретно заявлені вимоги, підстав вважати, що відповідач утримує в себе іншу трудову книжку позивача у суду не було. 
Посилання представника позивача на те, що відповідач зобов`язана була, відповідно до Закону внести  запис до трудової книжки позивача про прийняття його на роботу, а тому остання залишилась у неї, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
 
Відповідно до Інструкції  про  порядок ведення трудових книжок працівників, передбачено п.п. 2.21-1.  трудові  книжки працівників,  які працюють на умовах трудового договору у фізичних  осіб  -  суб`єктів  підприємницької діяльності  без  створення  юридичної  особи  з  правом найму,  та фізичних осіб,  які  використовують  найману  працю,  пов`язану  з наданням   послуг   (кухарі,  няньки,  водії  тощо),  зберігаються безпосередньо у працівників.
 
Враховуючи вказані норми про те, що трудова книжка працівників, які працюють у ФОП зберігається у них та за відсутності належних доказів, що така передавалась відповідачу, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог в частині витребування трудової книжки.
 
 Крім того, відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено апеляційним судом в постанові від 24 лютого 2020 року, під час розгляду справи № 359/6624/17 між тими ж сторонами про зобов`язання внести до трудової книжки зміни формулювання причин та дати звільнення,  (апеляційне провадження №22-ц/824/698/2020 ) будь-яких доказів того, що позивач подавав трудову книжку ФОП ОСОБА_2 , зокрема зазначену ним трудову книжку НОМЕР_1 від 06.05.2011 суду надано не було.  Із пояснень сторін судом встановлено, що оригінал трудової книжки у позивача та відповідача відсутній .
 
Доводи апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.
Відповідно до п.3 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно з ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Суд вірно не прийняв до уваги , наданий позивачем висновок спеціаліста з приводу почерку позивача на відомостях по виплаті заробітної плати з посиланням на діючі норми ЦПК України на час подачі такого доказу.  При цьому колегія суддів виходить з того, що такий висновк, окрім іншого складено в формі припущення, він не є категоричним, не охоплює увесь спірний період,  а тому не свідчить про те, що заробітну плату отримував не позивач, та що підпис  у відомостях про отримання заробітної плати йому  не належить.
 
З огляду на те, що у висновку, поданому суду не вказано про попердження спеціаліста про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, позивачу було роз`яснено право подати клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою перевірки цієї обставини, проте і в суді першої інстанції і в апеляційному суді представник позивача відмовилась від подання такого доказу, з посиланням на відсутність коштів у позивача.
 
Доводи скарги в частині порушення судом норм матеріального права також є безпідставні.
 
Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.  
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
 
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.   Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381-384,389 ЦПК України, суд, -     
 
                                                          П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 Повний текст постанови  складено 23 червня 2020 року.
Головуючий                                         
Судді