ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 серпня 2020 року           справа №200/3695/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Жуковської Тетяни Романівни на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року (повне судове рішення складено 12 червня 2020 року в м. Слов`янську) у справі № 200/3695/20-а (суддя в І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення кошів, 

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення кошів. 
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року закрито провадження, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу місцевого суду, передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення останнім норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги стверджується про необхідність розгляду цього позову в порядку адміністративного судочинства з огляду на приписи Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
08 липня 2014 року між ОСОБА_1 , як Вкладником, та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «УФС») був укладений письмовий Договорів банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» за №45068, за умовами якого ПАТ «КБ «УФС» прийняв від неї на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 16 000 доларів США у тимчасове строкове користування на строк до 09 серпня 2014 року (дата повернення вкладу) та зобов`язався сплачувати проценти за його користування у розмірі 8.00 процентів річних.
Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС».
Внаслідок вчинення певних дій з метою повернення коштів, Уповноважена особа Фонду повідомила ОСОБА_1 , що правочини, в тому числі договір банківського вкладу від 08 липня 2014 року № 45068 та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору, є нікчемними. Вказана позиція слугувала підставою для звернення позивача за захистом своїх прав.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києві від 14 вересня 2017 року у справі № 826/25533/15, яка набрала законної сили 26 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) «Планер» №45068 від 08 липня 2014 року; визнано протиправним рішення уповноваженої особи Фонду щодо визнання договору №45068 від 08 липня 2014 року нікчемним; визнано протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають права на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду; зобов`язано уповноважену особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» подати до Фонду додаткову інформацію стосовно ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду.
Проте, незважаючи на рішення суду, листом від 06 березня 2020 року за № 02-036-3565/20 Фонд повідомив ОСОБА_1 що 05 червня 2019 року уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» подала документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення ПАТ «КБ «УФС» як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в зв`язку із чим строк виплати грошових коштів відшкодування вкладникам ПАТ «КБ «УФС» закінчився та правові підстави для виплати гарантованої суми відшкодування за вкладом відсутні, а також про те, що 14 серпня 2019 року внесений запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ УФС» як юридичної особи, а отже повноваження Фонду як ліквідатора припинені.
На підставі вказаних обставин позивач, з урахуванням змінених позовних вимог просив:
визнати протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за Договором банківського вкладу «ПЛАНЕР» № 45068 від 08.07.2014 за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;
стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 200 000 як гарантовану суму  відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за Договором банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 45068 від 08.07.2014.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції вважав позовну заяву такою, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з наступних підстав.   
Як вбачається з позовної заяви, вона містить вимогу про стягнення коштів за вкладом, які були внесені за договором банківського вкладу.
Таким чином, предметом позову у справі є майнова вимога позивача щодо виплати гарантованої суми відшкодування за договором банківського вкладу.
Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України   визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів, частиною 1 якої встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Оскільки предметом вказаного позову є майнова вимога позивача щодо виплати гарантованої суми відшкодування за договором банківського вкладу, місцевий суд дійшов висновку, що вказана справа не повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства.  
Крім того, суд першої інстанції врахував, що, хоча стороною у справі є фактично суб`єкт владних повноважень, вищевказаний спір не є публічно-правовим, оскільки виникає із цивільно-правових відносин та між сторонами відсутня така ознака публічно-правового спору, як підпорядкованість одного учасника відносин іншому. 
Тобто, між сторонами існує спір про отримання грошових коштів, який має приватноправовий характер, що в свою чергу виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства. 
Крім того, суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. 
Таким чином, суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що він не позбавлений права звернутись до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства. 
Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 частини другої статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Спір щодо права фізичної особи на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн, є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги зводяться до стягнення на її користь гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200 000 грн, позов пред`явлений саме до Фонду та стосується безпосередньо правомірності його дій, то такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19), постановах Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № 761/44553/18 (провадження № 61-14088св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 199/7551/17-ц (провадження № 61-9391св19).
Таким чином, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду - скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Жуковської Тетяни Романівни - задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі № 200/3695/20-а за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення кошів - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Повне судове рішення - 11 серпня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук