справа № 759/7798/16-ц                                           головуючий у суді І інстанції Ул`яновська О.В.
провадження № 22-ц/824/200/2020                 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22  червня 2020 року                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Нежури В.А.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції, Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_5 про припинення права на частку у майні та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , інтереси якої представляє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування квартирою,-
 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася із позовними вимогами до суду, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 07.03.2018 року (а.с. 20-21 т.2), просила припинити право ОСОБА_3 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,00 кв.м., з виплатою відповідачу 187 074 грн. 67 коп., внесених на депозитний рахунок суду, визнати за нею право власності на 1/6 частку вказаної квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить 49,99 % частини квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 належить 16,66 % (1/6) частини даної квартири, ОСОБА_4 - 33,33% (1/3) частини квартири. Відповідач ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає, майно не утримує, поточні ремонтні роботи не проводить, комунальні послуги не сплачує, квартирою не користується. Крім того, відповідачу на праві власності належать дві інші квартири в м. Києві. Порядок користування між співвласниками не встановлювався, питання про виділ частки в натурі не вирішувалося. На підставі ст. 365 ЦК України, позовні вимоги просила задовольнити.
29.03.2017 року судом першої інстанції  прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх, усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом видачі ключів від квартири, встановити порядок користування квартирою, виділивши їй кімнату житловою площею 7,0 кв.м., у спільне користування відповідачам виділити житлові кімнати площею 15,5 кв.м., 7,8 кв.м., 10,5 кв.м. (а.с. 215-218 т. 1). Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2015 р. належить на праві власності 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 . До моменту отримання свідоцтва про право на спадщину позивач у квартирі не проживала, зареєстрованою не була, тому участі в утриманні квартирі не приймала. Проте, отримавши у спадщину частку квартири, бажає користуватись своїм майном, готова нести обов`язки щодо його утримання. Проте, ОСОБА_1 впродовж тривалого часу умисно чинить перешкоди в користуванні житлом, не надає ключі від вхідних дверей, до приміщення не пускає. Позивач фізично не має можливості користуватись житлом. Наміру та бажання відчужувати свою частку позивач не має. З урахуванням того, що квартира складається з чотирьох кімнат, житловою площею 40,8 кв.м., вважає за можливим виділити їй в користування кімнату 7,0 кв.м., що відповідає розміру її частки.
Рішенням  Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 грошові кошти, внесені на депозитний рахунок Святошинського районного суду м. Києва, згідно меморіального ордеру №381824376 від 15.12.2016 у розмірі 187074 (сто вісімдесят сім тисяч сімдесят чотири) грн. 67 коп. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , інтереси якої представляє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_7 інтереси якого представляє законний представник ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування квартирою задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом видачі їй ключів від вказаної квартири. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_3 житлову кімнату площею 7,0 кв.м., ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виділено у користування кімнати площею 15,5 кв.м., 10,5 кв.м., 7,8 кв.м., у спільному користуванні сторін залишити кухню площею 6,9 кв.м., вбиральню 0,9 кв.м., ванну кімнату 2,0 кв.м., коридор 6,2 кв.м.. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп..
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову відмовити, стягнути з  ОСОБА_3 судові витрати.
 
При цьому, вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що  частка ОСОБА_3 розмірі 1/6 є значною, оскільки він не відповідає  обставинам справи та судовій практиці. Вирішуючи можливість спільного користування спірною квартирою двома сім`ями, суд не врахував балансу інтересів сторін, не врахував  дійсні обставини  справи  і наявні  у справі докази. Навантаження на загальні місця користування під час сумісного проживання двох різних сімей  зробить неможливим  проживання в  квартирі, мінімальні норми площі спальних кімнат не будуть дотриманні.На думку апелянта,  задовольнивши  зустрічний позов суд допустив  непропорційне  втручання  в її права на повагу до житла, приватного та сімейного життя, а також недотримання розумного балансу інтересів сторін. Вказує, що припинення права власності  ОСОБА_3 на 1/6 частку в спірній  квартирі  не завдасть  їй ніякої істотної шкоди, а тому просила первісний позов задовольнити.
 
Крім того, ОСОБА_2 , також, не погодилась із вказаним судовим рішенням та подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині, що стосується її та неповнолітніх дітей скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову, стягнути з  ОСОБА_3 судові витрати.
 
При цьому, посилаючись на обставини зазначені в апеляційній скарзі,  вважає, що суд першої інстанції зробив неправильні  висновки  всупереч наявним в  справі доказам, не дотримався  принципів пропорційності  та балансу  інтересів сторін, порушив  вимоги стосовно  змагальності, диспозитивності і ухвалив несправедливе  рішення.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційні скарги, однак відзивів до суду не надходило.
 
27 січня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення  позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , подані представником - ОСОБА_8 згідно яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
В судовому засіданні апелянти  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_9 просили апеляційні скарги задовольнити.
 
Інші учасники належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Судом  встановлено, що  ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.06.1995 року належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині кожному квартира АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1). Право власності зареєстровано в БТІ 06.07.1995 (а.с. 170).
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2015, після смерті ОСОБА_10 , спадкоємцями її майна, а саме, 1/3 частини кватири АДРЕСА_1 є її донька ОСОБА_1 , онука ОСОБА_3 . Спадкоємцям видано свідоцтво про спадщину за законом по 1/6 частини квартири (а.с. 8 т. 1).
 
Відомості про право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину квартири 26.11.2015 року внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 11-12 т. 1).
 
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 23.04.2015 року, квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 40,8 кв.м., , у тому числі, 1-а кімната-15,5 кв.м., 2-а кімната-7,8 кв.м., 3-я кімната-7,0 кв.м., 4-а кімната-10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 60,0 кв.м. (а.с.14-16 т. 1).
 
Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації від 13.01.2016 року, у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - співвласники, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - правнуки (а.с. 17 т. 1).
 
Згідно звіту №1545/7 з визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 від 18.01.2016 року, ринкова вартість майна становить 1 122 448 грн. 00 коп. (а.с. 18-54 т. 1).
 
Висновком експертного дослідження Судової незалежної експертизи України за заявою ОСОБА_1 від 08.12.2016 року встановлено, що виділ в натурі 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 є технічно неможливим (а.с.154-169 т. 1).
 
Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача за первісним позовом є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Частку відповідача ОСОБА_3 (16,66%) за первісним позовом не можна вважати незначною. Іншого житла вона немає, а у випадку задоволення позову вона втратить своє гарантоване Конституцією України право на житло та це призведе до істотної шкоди її інтересам.
 
 Натомість, задовольняючи  зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 просить виділити їй в користування кімнату, площею 7,0 кв.м., що відповідає розміру найменшої із чотирьох кімнат. При виділенні ОСОБА_3 у користування житлової кімнати площею 7,0 кв.м. перевищення її ідеальної частки у житловій площі складатиме 0,4 кв.м., що є незначним перевищенням її ідеальної частки і не порушуватиме права інших співвласників, а тому виділення даної кімнати суд вважає за доцільним, а зустрічний позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованим.
 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
 
Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
 
Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
 
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15.
 
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
 
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частку відповідача ОСОБА_3 (16,66%) за первісним позовом не можна вважати незначною, оскільки враховуючи обставини справи та ціну спірного майна, у випадку задоволення позову буде порушено її право гарантоване Конституцією України на житло та це призведе до істотної шкоди її інтересам.
 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 не надала згоди на отримання грошової компенсації за її частку, пояснила, що має намір та бажання користуватись своєю часткою квартири, сплачувати комунальні послуги. Іншого житла вона не має, а припинення права власності завдасть істотної шкоди її інтересам.
 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Також, колегія суддів вважає, вірним висновок суду першої інстанції, що відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна - не є безумовною підставою для припинення права власності власника на відповідну частку майна, а допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, що така шкода не буде істотною. 
 
Колегія суддів  критично оцінює посилання апелянта  на  постанову  Верховного Суду № 210/2236/15-ц від 18.07.2018 року про  значність частки  в спірному майні, оскільки вона стосується  відмінних правовідносин і не може бути застосована  за вказаних обставин, так, як висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
 
Крім того, колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що звіт №1545/7 з визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 від 18.01.2016 року, відповідно до якого ринкова вартість майна становить 1 122 448 грн. 00 коп. (а.с. 18-54 т. 1), було проведено майже за чотирі роки до ухвалення судового рішення судом першої інстанції і відповідно до вимог діючого законодавства щодо чинності звіту про оцінку майна (шість місяців) він втратив чинність, а інших будь яких доказів, що станом на час ухвалення рішення оціночна вартість спірної частини не змінилася, становить саме 187 074 грн. 67 коп., і що рішення суду про припинення частки з відповідною компенсацієї не порушить прав ОСОБА_3 ( у разі збільшення її вартості)  позивачем надано не було.
 
Поряд з цим, колегія суддів також бере до уваги ту обставину, що спірна 1/6 частина квартири, що належить ОСОБА_3 перебуває під арештом, накладеним державним виконавцем, у зв`язку з виконанням рішень судів щодо стягнення з останньої заборгованості і стягувач ОСОБА_5 в забезпечення виконання зобов`язань перед яким було накладено арешт, в ході розгляду даної справи заперечував щодо припинення частки боржника у спірній квартирі, вважаючи, що таким чином остання намагається ухилитися від виконання зобов`язань.
 
В той же час, колегія суддів не приймає до уваги надані апелянтами до суду апеляційної інстанції: відомості  з офіційного веб-порталу «Судова влада України», копії судових рішень з ЄДРСР, довідки з Державного реєстру  нерухомого майна, інформаційна довідка щодо психологічного стану неповнолітній дітей,як нові докази на стадії апеляційного оскарження, оскільки згідно вимог ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Натомість, апеляційний суд не вбачає поважних причин, що об`єктивно не залежали від волі сторін та перешкоджали подачі вказаних доказів до суду першої інстанції,  а в силу вимог ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні первістного позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
            Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо зустрічного позову, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом першої інстанції  встановлено, що між сторонами виник спір щодо порядку користування житловим приміщенням. Відповідачі за зустрічним позовом неодноразово наголошували на тому, що не хочуть та не бажають спільно володіти квартирою з ОСОБА_3 , оскільки вони не є близькими людьми, реальна можливість користування спільним майном відсутня. Крім того, житлова площа, яку просить виділити ОСОБА_3 значно перевищує розмір належної їй частки в жилому приміщенні.
 
ОСОБА_1 на праві часткової власності належить 49,99 % квартири АДРЕСА_1 , 33,33 % даної квартири належить ОСОБА_2 , 16,66 % належить ОСОБА_3 . Спірне майно складається з складається з 4-х окремих кімнат житловою площею 40,8 кв.м., у тому числі, 1-а кімната-15,5 кв.м., 2-а кімната-7,8 кв.м., 3-я кімната-7,0 кв.м., 4-а кімната-10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 60,0 кв.м.
 
Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 належить 6,6 кв.м. житлової площі квартири.
 
ОСОБА_3 просила виділити їй в користування кімнату, площею 7,0 кв.м., що відповідає розміру найменшої із чотирьох кімнат (7,0 кв.м.).
 
Задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що кімната площею 7,0 кв.м. є найменшою від розміру інших кімнат. При виділенні ОСОБА_3 у користування житлової кімнати площею 7,0 кв.м. перевищення її ідеальної частки у житловій площі складатиме 0,4 кв.м., що є незначним перевищенням її ідеальної частки і не порушуватиме права інших співвласників, а тому, виділення даної кімнати суд вважав доцільним.
 
Колегія суддів, не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
 
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
 
Згідно ст. 47 Житлового Кодексу норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
 
Відповідно до  норм ДБН В.2.2-15-2005. «Будинки  і споруди. Житлові будинки. Основні положення» мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м.
 
У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо наявності технічної можливості виділення кожному із співвласників частини квартири у відповідності до розміру їх ідеальних часток та без проведення відповідних перепланувань.
 
Натомість, виділення ОСОБА_3 у користування житлової кімнати розміром 7,0 кв.м. є порушенням житлових норм, оскільки зазначена кімната є значно меншою від житлової норми. Крім того, як вбачається з технічного паспорту на квартиру вхід до виділеної ОСОБА_3 кімнати не є відокремленим і проходить по кімнаті 15.5 кв.м, що виділена у користування інших осіб, і не виділена у спільне користування, тобто дістатися до своєї кімнати ОСОБА_3 зможе лише порушуючи житлові права інших співкористувачів на особисте, вільне користування виділеним їм майном.  
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційних скарг і скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову. 
 
Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, а тому, рішення суду підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3   слід відмовити.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки апеляційні скарги задоволено частково, відповідно до ст. 133, ч.13 ст.141 ЦПК України,з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі  по 960 грн. кожному.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2019 року щодо зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3   відмовити.
 
В іншій частині рішення залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_3   на користь  ОСОБА_1   судовий збір в розмірі 960 грн. 
 
Стягнути з ОСОБА_3   на користь  ОСОБА_2  судовий збір в розмірі 960 грн. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                                                    Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                С.В. Лівінський

                В.А. Нежура