ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13685/19                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 липня 2020 року                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                                                      Бєлової Л.В.
суддів:                                                                                             Аліменка В.О., КороткихА.Ю. 
за участю секретаря судового засідання:      Лещенко В.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року (повний текст рішення виготовлено 07.02.2020) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень,    
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари", звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області  у якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012311403 та № 0012211412.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з рішенням  Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року,  позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без повного та всебічного з`ясування обставин справи,  з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує що  у позивача не виникло обов`язку щодо реєстрації договору позики, оскільки станом на 01.01.2015 позивач не отримував жодних кредитних коштів/боргових зобов`язань, а договір кредиту щодо якого контролюючим органом застосовано санкції був укладений в грудні 2006 року і такий договір був зареєстрований в Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області, кредит був отриманий до початку періоду охопленого перевіркою, а тому застосування податковим органом штрафних санкцій є протиправним.
Окрім того, апелянт зазначає про неправомірність податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012311403, оскільки на дату прийняття вказаного рішення, Указ Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 №734/99 не діяв, а  чинним законодавством України не було передбачено штрафних санкцій за нереєстрацію договорів у разі одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів.
Також, апелянт посилається на застосування податковим органом штрафних санкцій поза межами 1095-денного строку давності, встановленого п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України; неправомірність здійсненого контролюючим органом розрахунку штрафних санкцій за курсом валют  станом на 01.01.2015, а не станом на дату отримання кредиту від нерезидента; відсутність повноважень у податкового органу на прийняття такого рішення.
Апелянт вказує на неправомірність податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012211412, оскільки відповідач протиправно застосував до позивача положення Міжнародних стандартів фінансової звітності ( М(С)ФЗ ), натомість позивач веде бухгалтерський облік за П(С)БО, а національні П(С)БО не визначають такого виду доходу як дохід від дисконтування та не містять формулу для визначення такого виду доходу.
Також, апелянт зазначає, що відповідачем протиправно застосовано П (С )БО (12,13,28) в частині, яка не має відношення до отримання кредиту позивачем, оскільки такий кредит не є ні фінансовим інструментом, ні фінансовою інвестицією, ні активом позивача.
09 червня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
Відповідно до ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 з 12 березня до 02 квітня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" по всій території України запроваджено карантин та, в подальшому карантинні обмеження також продовжені.
Оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX, розділ VІ "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями, зокрема,  309 цього Кодексу, строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, який обраховується з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, є продовженим на строк дії такого карантину.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін,    перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області на підставі направлень від 29.11.2018 №4919, 4920, 4921, 4922, 4923, 4924, виданих Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 77.4 статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 07.11.2018 №2407, проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари", з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2018.
За результатами перевірки складено акт "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.09.2018" від 21.01.2019 №48/10-36-14-02-13/33584049.
В акті перевірки зафіксовано порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари":
- пунктів 4, 10 П(С)БО 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20, пунктів 29, 32 П(С)БС 13 "Фінансові інструменти", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.11.2001 №559, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового Кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення податку на прибуток на загальну суму 231 180 815 грн. у тому числі: 2015 рік - 231 180 815 грн., 2016 рік - 231 180 815 грн., 2017 рік - 231 180 815 грн., 9 місяців 2018 року -231 180 815 грн.
- пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 949 510 грн., у тому числі по періодах: за червень 2017 року на суму 164 596 грн., за липень 2017 року на суму 204 798 грн., за серпень 2017 року на суму 580 116 грн.;
- за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, встановлено порушення вимог статті 1 Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 №734/99. Станом на 01.01.2015 не здійснено реєстрацію боргових зобов`язань перед нерезидентом запозичених коштів по кредитному договору від 19 грудня 2012 року №б/н, що укладений з компанією-нерезидентом "SC SECURE CAPITAL LIMITED" (яка мала назву "AISI CAPITAL LIMITED" та згодом змінила свою назву), на суму 33 162       771,00 доларів США (за курсом НБУ на дату встановлення не реєстрації пролонгації Граничного строку погашення боргових зобов`язань перед нерезидентами за залученими від них кредитами 15,7686 грн/Долар США, що становить в гривневому еквіваленті 522 930 470,79 грн.).
Не погоджуючись з висновками акта перевірки від 21.01.2019 №48/10-36-14-02-13/33584049, Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" звернулось до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області з запереченнями від 08.02.2019 вих. №19/0208-1. 
На підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області "Про продовження термінів проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" від 13.03.2019 №534, було продовжено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з 13.03.2019 тривалістю 5 робочих днів та провести перевірку з питань, що стали предметом заперечення на акт документальної позапланової виїзної перевірки від 21.01.2019 №48/10-36-14-02-13/33584049.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області на підставі направлень від 26.02.2019 №538 та №539 виданих Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області, відповідно до підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на підставі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 26.02.2019 №393, проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" з питань що стали предметом заперечення на акт документальної позапланової виїзної перевірки від 21.01.2019 №48/10-36-14-02-13/33584049.
За результатами перевірки складено акт "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" з питань що стали предметом заперечення на акт документальної позапланової виїзної перевірки від 21.01.2019 №48/10-36-14-02-13/33584049" від 26.03.2019 №235/10-36-14-12/33584049.
Перевіркою встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари":
- пунктів 4, 10 П(С)БО 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 №20, пунктів 29, 32 П(С)БС 13 "Фінансові інструменти", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.11.2001 №559, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового Кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення податку на прибуток на загальну суму 115 936 901 грн., у тому числі: за 2016 рік - 151 167 985 грн., за 2017 рік - 131 918 656 грн., за 9 місяців 2018 року - 115 936 901 грн.;
- за період з 01.01.2015 по 30.09.2018, встановлено порушення вимог статті 1 Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 №734/99. Станом на 01.01.2015 не здійснено реєстрацію боргових зобов`язань перед нерезидентом запозичених коштів по кредитному договору від 19 грудня 2012 року №б/н, що укладений з компанією-нерезидентом "SC SECURE CAPITAL LIMITED" (яка мала назву "AISI CAPITAL LIMITED" та згодом змінила свою назву), на суму 33 162       771,00 доларів США (за курсом НБУ на дату встановлення не реєстрації пролонгації Граничного строку погашення боргових зобов`язань перед нерезидентами за залученими від них кредитами 15,7686 грн/Долар США, що становить в гривневому еквіваленті 522 930 470,79 грн.).
На підставі акта перевірки від 26.03.2019 №235/10-36-14-12/33584049, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення:
- від 23.04.2019 №0012311403, відповідно до якого до Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 5  229  304,71 грн.; 
- від 23.04.2019 №0012211412, відповідно до якого сума завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток становить у розмірі 115  936  901,00 грн.  
Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями від 23.04.2019 №0012311403 та №0012211412, на підставі статті 56 Податкового кодексу України позивач звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 11.05.2019 №19/0511-6.
За результатами адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 11.07.2019 №32130/6/99-99-11-64-01-25, податкові повідомленням-рішення від 23.04.2019 №0012311403 та №0012211412 залишило без змін, а скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" - без задоволення.
 Вважаючи податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №0012311403 та №0012211412  протиправними, позивач звернувся з даним позовом в суд.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідач діяв обґрунтовано та правомірно.
 Даючи правову оцінку викладеним обставинам справи, колегія суддів не  погоджується з такими  висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Щодо  податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012311403, колегія суддів зазначає наступне.
Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставою прийняття зазначеного  податкового повідомлення-рішення стали доводи контролюючого органу про те, що позивачем станом на 01.01.2015 не здійснено реєстрацію боргових зобов`язань перед нерезидентом запозичених коштів по кредитному договору від 19 грудня 2012 року №б/н, що укладений з компанією-нерезидентом "SC SECURE CAPITAL LIMITED" (яка мала назву "AISI CAPITAL LIMITED" та згодом змінила свою назву), на суму 33 162   771,00 доларів США (за курсом НБУ на дату встановлення не реєстрації пролонгації Граничного строку погашення боргових зобов`язань перед нерезидентами за залученими від них кредитами 15,7686 грн/Долар США, що становить в гривневому еквіваленті 522 930 470,79 грн.).
Такі висновки контролюючого органу  ґрунтуються на тому, що    згідно договору позики від 19.12.2006 б/н, з урахуванням додаткової угоди до договору, дата погашення кредиту - 19 грудня 2014 року, проте станом на 01.01.2015 у ТОВ "Термінал Бровари" обліковувалася заборгованість, а граничний термін погашення коштів не продовжувався.
Судом першої інстанції встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" та "AISI CAPITAL LIMITED" було укладено договір позики від 19.12.2006 б/н, за умовами якого загальна сума позики склала 30 000 000,00 доларів США, строк погашення якої - 19.12.2012.
Зазначений договір було зареєстровано в Головному управлінні Національного банку по місту Києву і Київській області, що засвідчено реєстраційним свідоцтвом від 10.01.2007 №6376.
В подальшому, між позивачем та нерезидентом було укладено ряд додаткових угод, що змінювали умови договору, договір позики від 19.12.2006, було зареєстровано в Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області, що засвідчено рядом виданих реєстраційних свідоцтв. 
Відповідно до додатку до реєстраційного свідоцтва від 01.03.2010 №2, яким на підставі укладення додаткових угод від 04.08.2009 б/н та від 21.01.2010 б/н до договору позики від 19.12.2006 б/н, внесено зміни до реєстраційного свідоцтва від 10.01.2007 №6376. Зокрема, на підставі внесених змін до договору позики від 19.12.2006 б/н, строк погашення позики визначений до 19.12.2014.
Станом на 01.01.2015 строк погашення позики не був пролонгований. 
У бухгалтерському обліку Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" рахувалася кредиторська заборгованість 33 162 771,00 дол. США.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції погодився з доводами контролюючого органу, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" за період з 01.01.2015 по 30.09.2018 порушено порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів, а саме позивачем  невиконано вимоги законодавства щодо реєстрації кредитних договорів.
Відповідно до статті 1 Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 №734/99, який втратив чинність 07.02.2019 (далі - Указ №734/99) визначалося, що договори, які передбачають виконання резидентами боргових зобов`язань перед нерезидентами за запозиченими у них кредитами, позиками в іноземній валюті (далі договори), підлягають реєстрації Національним банком України.
Порядок реєстрації таких запозичень визначений Постановою Національного банку України «Про затвердження Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентами» №270 від 17.06.2004 (далі - Положення №270).
Зазначеним Положенням передбачено обов`язкову реєстрацію резидентами договорів про отримання кредитів, позик в іноземній валюті, у тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, та порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобов`язань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті.
Згідно з пунктом 1.7 глави 1 Положення №270 резидент-позичальник зобов`язаний зареєструвати договір у Національному банку до моменту фактичного одержання кредиту.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 глави 2 Положення №270, зміни відомостей щодо сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розмірів процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором зборів, платежів, санкцій за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, а також зміна уповноваженого банку - обслуговуючого банку за договором потребують обов`язкового внесення відповідних змін до реєстрації договору в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог абзацу другого пункту 1.10 глави 1 розділу I цього Положення.
Статтею 2 Указу №734/99 визначено, що у разі  одержання  резидентами  кредитів,  позик в іноземній валюті від нерезидентів без реєстрації договорів до резидентів застосовуються фінансові санкції - штрафи у сумі, еквівалентній одному відсотку розміру одержаного кредиту чи позики і перерахованій у національну валюту України за офіційним обмінним курсом Національного банку України на день одержання кредиту, позики, з подальшою обов`язковою реєстрацією зазначених договорів. Суми штрафів спрямовуються до Державного бюджету України.
Таким чином, застосування фінансової санкції - штрафу у сумі, еквівалентній одному відсотку розміру одержаного кредиту чи позики і перерахованій у національну валюту України за офіційним обмінним курсом НБУ на день одержання кредиту, може здійснюватися лише за умови одержання коштів від нерезидента та лише у разі, коли договір, як підстава їх одержання, не був зареєстрований в НБУ.
Наразі, відповідач в акті перевірки вказує на нездійснення позивачем реєстрації боргових зобов`язань перед нерезидентом запозичених коштів по кредитному договору, оскільки строк погашення позики визначений до 19.12.2014 закінчився, однак станом на 01.01.2015 строк дії договору не продовжено. Аналогічні щодо виявленого порушення надав пояснення і представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. 
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що Положенням №270 передбачено реєстрацію виключно договорів та внесення відповідних змін до реєстрації договору в разі  зміни відомостей щодо сторін зареєстрованого договору, суми, валюти, строку кредиту, розмірів процентної ставки, комісій, неустойки, інших установлених цим договором зборів, платежів, санкцій за неналежне виконання договору, що впливають на розмір виплат за користування кредитом, зміни уповноваженого банку - обслуговуючого банку і не передбачено обов`язок  реєстрації боргового зобов`язання перед нерезидентом.
Наразі, позивач не отримував незареєстрованих в НБУ кредитів чи позик від нерезидентів.
В той же час заборгованість позивача по зареєстрованим в НБУ та вчасно не виконаному договору позики та додаткової угоди до нього з нерезидентом не є договором про кредит чи позику, який потребує реєстрації.
Окрім того, статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом; припинення договору на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Тобто, закінчення строку для виконання зобов`язання не є підставою припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним. 
Зі змісту договору позики від 19.12.2006, пункту 9 вбачається, що цей договір набуває чинності з моменту його належної реєстрації у Національному банку України згідно з вимогами чинного законодавства України та припиняє свою дію після повного погашення Позичальником всієї Позики, процентів за нею та всіх  інших платежів, які підлягають сплаті Позичальником Позикодавцеві за цим Договором.
Разом з тим, зміни до вказаного договору в частині строку погашення заборгованості після 19.12.2014. станом на 01.01.2015 не укладалися.
Відповідно до пункту 1.18 Положення №270 реєстрація договору дійсна на весь час користування позикою, якщо протягом 180 календарних днів починаючи з наступного робочого дня після дня реєстрації договору резидент-позичальник отримав позику або її частку.
Відтак, якщо резидент-позичальник отримав позику або її частку протягом 180 календарних днів після дня реєстрації договору, така реєстрація є дійсною до повного виконання позичальником своїх зобов`язань, у тому числі у разі прострочення строку погашення позики.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки відповідача про порушення позивачем вимог законодавства щодо реєстрації кредитних договорів є помилковими.
Також, колегія суддів вважає вірними доводи апелянта щодо неправильності здійснених відповідачем розрахунків розміру штрафних санкцій, оскільки відповідно до вимог статті 2 Указу №734/99 визначалося, що у разі  одержання  резидентами  кредитів,  позик в іноземній валюті від нерезидентів без реєстрації договорів до резидентів застосовуються фінансові санкції - штрафи у сумі, еквівалентній одному відсотку розміру одержаного кредиту чи позики і перерахованій у національну валюту України за офіційним обмінним курсом Національного банку України саме на день одержання кредиту, позики.
Разом з тим, відповідачем здійснено такий розрахунок за курсом НБУ на дату встановлення не реєстрації пролонгації граничного строку погашення боргових зобов`язань перед нерезидентами за залученими від них кредитами.
Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача такий розрахунок здійснено за офіційним обмінним курсом Національного банку України станом на 01.01.2015, оскільки кредиторська заборгованість не сплачена та саме з цього періоду за позивачем  обліковувалася заборгованість. Відомості щодо дати отримання позивачем грошових коштів за договором позики від 19.12.2006 у представника відповідача відсутні.
Натомість, згідно пояснень представника позивача кошти за договором позики від 19.12.2006 товариство отримувала траншами 2006 - 2012 роки.
Враховуючи викладене,        колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ "Термінал     Бровари" в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №   0012311403.
Разом з тим, щодо доводів апелянта про те, що застосування податковим органом штрафних санкцій поза межами граничного строку, колегія суддів вважає їх помилковими та зауважує, що відповідно до пункту 114.1 статті 114 Податкового кодексу України, граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. 
При цьому, на момент проведення планової перевірки, останню декларацію з прибутку було подано  за 3 квартал 2018 року з граничним терміном 09.11.2018.
Окрім того, є безпідставними доводи апелянта про те, що Указ Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.1999 №734/99 на час прийняття оскаржуваного рішення не  діяв , оскільки відповідно до частини 8 статті 16 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про валюту і валютні операції", визначено що уповноважені установи, суб`єкти валютних операцій, які до дня введення в дію цього Закону, зокрема, порушили вимоги Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" та (або) нормативно-правових актів Національного банку України з питань валютного регулювання та контролю, несуть відповідальність, передбачену законодавством України, що діяло на день вчинення таких порушень.
Щодо  податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012211412, колегія суддів зазначає про таке.
Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставою прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень стали доводи контролюючого органу про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю  "Термінал Бровари" не визначено та не відображено фінансовий дохід від дисконтування заборгованості в загальній сумі 151 167 985 грн., та не здійснено амортизацію дисконту протягом строку користування на загальну суму 35 231 084 грн., в тому числі: за 2017 рік на суму 19 249 329 грн. та за 9 місяців 2018 року на суму 15 981 755 грн., чим порушено приписи пунктів 4, 10 П(С)БО 11 "Зобов`язання", пунктів 29, 32 П(С)БО 13 "Фінансові інструменти".
Такі висновки контролюючого органу щодо завищення від`ємного значення податку на прибуток за відповідний період ґрунтуються на доводах про невірне обрання позивачем методу бухгалтерського обліку.
Судом першої інстанції встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" (Позичальник) та Європейським Банком Реконструкції Розвитку (далі - Банк)  було укладено кредитну угоду від 12.01.2009 б/н та ряд додаткових угод, відповідно до яких Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит на суму, що не перевищує 34 400 000,00 доларів США. Банком та Позичальником підписаний лист про комісії Позичальника від 23.01.2009 б/н, яким визначені розміри комісій у зв`язку з наданням та обслуговуванням кредиту. До кредитної угоди від 12.01.2009 б/н укладено додаткові угоди від 24.09.2009 №1 та від 31.05.2011 №2.
На підставі статті 1 Указу №734/99, кредитна угода від 12.01.2009 б/н, лист про комісії від 23.01.2009 б/н, зі змінами, внесеними додатковою угодою від 24.01.2009 №1, зареєстровані в Головному управлінні Національного банку України по місту Києву і Київській області відповідно до реєстраційного свідоцтва від 29.09.2009 №11612 (строк погашення кредиту визначений до 18.03.2019). Надалі, відповідно до додатку до реєстраційного свідоцтва від 18.07.2011 №1 були внесені зміни до реєстраційного свідоцтва від 29.09.2009 №11612, зокрема, визначено, що строк погашення кредиту визначений до 18.09.2020. Також, відповідачем зазначено, що відповідно до додаткової угоди від 07.01.2015 до кредитного договору від 12.01.2009 б/н, продовжено термін погашення кредиту до 18.12.2022. Заборгованість по вказаному кредитному договору від 12.01.2009 б/н є довгостроковою.
В період з 01.01.2015 по 31.03.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" отримало від Банку кредитні кошти у розмірі 1 121 262,59 доларів США. Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал Бровари" здійснило виплати коштів по кредитному договору за період з 01.01.2015 по 30.09.2018 у сумі 37 040 597,11 грн. (1 601 646,73 доларів США). Станом на 2015 рік заборгованість складала 317 842 343,2 грн. (13 243 062,92 доларів США).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції погодився з доводами контролюючого органу щодо завищення позивачем від`ємного значення податку на прибуток за відповідний період внаслідок невірного обрання методу бухгалтерського обліку.
Разом з тим, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.
Відповідно до п.п.134.1.1. ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Згідно статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає П(С)БО 15 "Доходи".
Доходи - збільшення економічних вигід у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного.
Проценти - плата за використання грошових коштів, їх еквівалентів або сум, що заборговані підприємству.
Дивіденди - частина чистого прибутку, розподілена між учасниками (власниками) відповідно до частки їх участі у власному капіталі підприємства.
Відповідно до п.5 П(с)БО 15 "Дохід", дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Відповідно до п.7 П(с)БО 15 "Дохід" визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами:
дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.
До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).
Пунктом 21 П(С)БО 15 визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.
Справедлива вартість компенсації при реалізації на виплат визначається шляхом дисконтування всіх майбутніх надходжень із використанням умовної ставки відсотка. Умовна ставка відсотка буде найточніше визначена з двох ставок:
а) домінуючої ставки на подібний інструмент емітента з подібною кредитною ставкою;
б) ставки відсотка, яка дисконтує номінальну суму компенсації інструмента до поточної грошової ціни продажу товарів чи надання послуг.
Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затверджений наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року № 20 (далі - П(С) БО 11) застосовується з урахуванням особливостей оцінки та розкриття інформації щодо зобов`язань, установлених іншими положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Відповідно до П(С)БО 11 "Зобов`язання", встановлено наступне:
Довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями. Згідно п. 10. П(С)БО 11, довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.
Теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде потрібна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Сума погашення - недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Відповідно п. 5. П(С)БО 11, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
Відповідно до п. 6.П (С)БО 11, з метою бухгалтерського обліку зобов`язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.
Пунктом 7 П(С)БО 11 визначено, що до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення.
Згідно п.8. П(С)БО 11, зобов`язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.
Відповідно до П(С)БО 13 "Фінансові інструменти", встановлено наступне:
Фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.
Фінансові інвестиції - активи, які утримуються підприємством з метою збільшення прибутку (відсотків, дивідендів тощо), зростання вартості капіталу або інших вигод для інвестора.
Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання:
а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству;
б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.
Фінансове зобов`язання, призначене для перепродажу - фінансове зобов`язання, що виникає внаслідок випуску фінансового інструмента з метою її подальшого продажу для отримання прибутку від короткотермінових коливань його ціни та/або винагороди посередника.
Відповідно до п. 6. П(С)БО 13 Фінансові активи включають: грошові кошти, не обмежені для використання, та їх еквіваленти; дебіторську заборгованість, не призначену для перепродажу; фінансові інвестиції, що утримуються до погашення; фінансові активи, призначені для перепродажу; інші фінансові активи.
Згідно з п. 29 П(С)БО 13 фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).
Відповідно до п. 30 П(С)БО 13 на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім:
- п. 30.1 дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу;
- п. 30.2 фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення;
-п. 30.3 фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити;
- п.30.4 фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.
Відповідно д п.31. П(С)БО 13 на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.
Фінансовий результат, визначений у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, розраховується за принципом: доходи мінус витрати, визначені відповідно до Положення бухгалтерського обліку.
Доходи визнаються згідно з Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід". Відповідно до зазначеного стандарту дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства). Отримання поворотної фінансової допомоги не приводить до збільшення активів або зменшення зобов`язань і до зростання власного капіталу.
Витрати визнаються відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати". Згідно із зазначеним стандартом витратами звітного періоду визнається або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводять до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками).
Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13 фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).
Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю.
Однак, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 не передбачає порядок визначення справедливої вартості та не розглядає й методологію обліку щодо короткострокових та довгострокових фінансових зобов`язань.
А тому, колегія суддів вважає, що оскільки національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, а також органами, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування, підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а тому ДФС не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності підприємствами (крім підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності та національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку в державному секторі), розроблений на основі міжнародних стандартів фінансової звітності і законодавства Європейського Союзу у сфері бухгалтерського обліку та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.
Колегія суддів зазначає, що визначення національних стандартів, наведене у Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не дозволяє застосувати міжнародні стандарти обліку у разі відсутності методів ведення обліку в національних стандартах.
Натомість, відповідач при розрахунку дисконту застосовує формулу, що не визначена жодним національним стандартом бухгалтерського обліку.
Разом із тим, позивач при веденні бухгалтерського обліку та при складанні фінансової звітності застосовує виключно національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку.
А тому, посилання контролюючого органу на міжнародні стандарти за умови, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами, є неправомірним та не відповідає положенням Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Таким чином, правова позиція контролюючого органу щодо посилання на міжнародні стандарти у разі, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з чого слідує, що розрахунок, застосований контролюючим органом за формулою дисконтування заборгованості позивача є неправомірним, оскільки відповідач використовував норми МСБО, в той же час, позивач використовує П( С )БО.
Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновки відповідача щодо порушення ТОВ "Термінал     Бровари" пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Податкового Кодексу України в частині завищення від`ємного значення податку на прибуток на загальну суму 115 936 901 грн. є правильними.
Враховуючи викладене,        колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ "Термінал     Бровари" в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №  0012211412.
Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що має місце невідповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вимогам ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів  враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи .
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, пояснення представників сторін, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає  задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 7  ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви     сплачено судовий збір згідно платіжного доручення № 1144 від 11 травня 2019 року у розмірі 19 210,00 грн. ( т.1 а.с.4) та за подання апеляційної скарги згідно платіжного доручення № 1662 від 14 лютого 2020 року - 28 815,00 грн. ( т.4 а.с.38).
А тому, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області у загальному розмірі 48  025, 00 грн.
Окрім того, 03.06.2020 до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, у якій просив здійснити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 40  290 грн.00 коп.
Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Наразі, позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження понесених в розмірі 40  290 грн.00 коп. витрат на професійну правничу допомогу ( т.5 а.с.8 - 27). 
Колегія суддів вважає, що понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області в розмірі 40  290 грн.00 коп.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року - задовольнити  повністю. 
Рішення  Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2020 року скасувати. 
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.
Скасувати   податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012311403. 
Скасувати   податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 23 квітня 2019 року № 0012211412. 
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал     Бровари" (код ЄДРПОУ 33584049, адреса:    07400, Київська область, м. Бровари,        Об`їздна дорога,62) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області (код ЄДРПОУ 43141377, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а)    витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в загальній сумі 48 025 (сорок вісім  тисяч двадцять п`ять) грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 40  290 (сорок тисяч двісті дев`яносто ) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено - 01.07.2020.

Головуючий суддя                                                                                                          Л.В.Бєлова

Судді                                                                                                                                                   В.О.Аліменко,                                                         
                                                                                    
                                                                                                          А.Ю.Коротких