ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/139/20  Номер провадження 22-ц/814/1856/20	Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: позивача – ОСОБА_1 , представника позивача - адв. ОСОБА_2 
відповідача ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до місцевого суду з вказаним позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, до відповідача, мотивуючи тим, що 25.07.2001 року вона з ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 24.02.2017 року. Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначає, що, судовим наказом Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року з неї ( ОСОБА_1 ) стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку(доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття на утримання сина ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 . 
Вказує, що їй не було відомо про стягнення з неї аліментів, а тому вона їх не сплачувала. 05 грудня 2019 року вона отримала повідомлення від старшого державного виконавця про те, що за період з 03.10.2019р. по січень 2020 року у неї мається заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 6295,00 грн. При цьому, зазначає, що в період з 01 листопада 2019 року по 01 лютого 2020 року син ОСОБА_5 проживав разом із нею та, згідно квитанції від 02.10.2019 року, нею, ОСОБА_1 на рахунок відповідача ОСОБА_3 були перераховані кошти в сумі1000,00 грн., в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, про розмір яких вони домовились усно.
З урахуванням викладеного остаточно прохала звільнити її від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.10.2019 року по 01.02.2020 року загальною сумою 6295,00 грн., які стягуються з неї відповідно до судового наказу Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, відмовлено.

Вказане рішення оскаржила позивач, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне та неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, місцевим судом жодним чином не обґрунтовано підстави не прийняття до уваги поданих позивачем доказів, оскаржуване рішення суду є неналежним чином вмотивованим.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 прохав рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивач не вчинив заходів досудового врегулювання спору, а позовна заява та апеляційна скарга необґрунтовані, відтак, відсутні будь-які правові підстави для їх задоволення.
Вказує, що, завдяки судовим рішенням про стягнення аліментів та про відмову у звільненні від їх стягнення, та роботі фахівців Диканського РВДВС дитина з кінця травня 2020 року отримує аліменти у розмірі, передбаченому законодавством України. 

У судовому засіданніпозивача та його представник доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.
Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи убачається та встановлено місцевим судом, що 25.07.2001 року між сторонам по справі було укладено шлюб, який зареєстровано у Диканському відділі реєстрації актів громадянського стану РУЮ Полтавської області, актовий запис 32.

Згідно актового запису №31 в Книзі реєстрації народжень Відділу РАЦС Диканського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого записані: ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_1 (мати) (а.с.13). 

В подальшому, рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволено. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , зареєстрований 25.07.2001 року Диканським відділом реєстрації актів громадянського стану РУЮ Полтавської області, актовий запис 32.
Після розірвання шлюбу залишено відповідачу прізвище « ОСОБА_8 » (а.с.9).

Також, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що судовим наказом Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 07.02.2020 року відкрито виконавче провадження №61207278 з виконання судового наказу №529/992/19 (а.с.5-6).

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 07.02.2020 року №1956, наданого старшим державним виконавцем Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) В.О. Михайліченко, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів, визначених судовим наказом Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року, станом на 01.02.2020 року, складає 6946,13 грн. (а.с.7).

Окрім того, місцевим судом установлено, що, згідно довідки, виданої опорним закладом «Диканської НВК імені М.В.Гоголя» від 21.02.2020 року №48, ОСОБА_6 навчається в опорному закладі «Диканський НВК імені М.В.Гоголя» в 9-А класі. Зі слів матері ОСОБА_1 та сина ОСОБА_9 , він проживав у мами в період з 01 листопада 2019 року по 01.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).
Також, згідно довідки виконавчого комітету Диканської селищної ради від 11.03.2020 року №802 за адресою: АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_6 (син сторін по справі) (а.с.51).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено, що в період часу, коли утворилася заборгованість по аліментам, була наявна тяжка хвороба чи в цей час існували інші обставини, що мають істотне значення, які могли бути підставою для звільнення її від сплати заборгованості по аліментам. Відтак, підстави для застосування до даних правовідносин положення ч.2 ст.197 СК України відсутні. При цьому, сам по собі факт спільного проживання з дитиною на протязі часу, упродовж якого утворилася заборгованість зі сплати аліментів, не може бути підставою для звільнення позивача від сплати аліментів.

Проте, такі висновки місцевого суду не відповідають матеріалам справи та встановленим по справі обставинам, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї.

За приписом ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення.

Виходячи з обов`язку сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України), позивач зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт існування обставин, які можна розцінювати як істотні, для звільнення її від сплати аліментів.

Так, на обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами ОСОБА_1 посилалась на те, що її син ОСОБА_9 , в період з 01.11.2019 року по 01.02.2020 року, проживав разом з нею, а 02.10.2019 року ОСОБА_1 перерахувала в добровільному порядку ОСОБА_3 кошти в сумі 1000,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивач посилалась на довідку опорного закладу «Диканської НВК імені М.В.Гоголя» від 21.02.2020 року №48, з якої вбачається, що син ОСОБА_9 проживав у мами – позивача у справі, в період з 01 листопада 2019 року по 01.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11) та на копію платіжного доручення від 02.10.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 перерахувала в добровільному порядку ОСОБА_3 кошти в сумі 1000,00 грн., як аліменти на утримання сина ОСОБА_9 (а.с.210).

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що, оскільки матеріалами справи установлено, що позивач в жовтні 2019 року в добровільному порядку перерахувала відповідачу, в порядку сплати аліментів, кошти в сумі 1000 гривень, а протягом трьох місяців, з листопада 2019 року по лютий 2020 року син сторін по справі ОСОБА_9 , проживав з платником аліментів, відтак, і тягар його утримання було покладено саме на ОСОБА_1 , доказів надання ОСОБА_3 матеріальної допомоги позивачу у вказаний період матеріали справи не містять, а тому наявні підстави для висновку про існування у даних правовідносинах інших обставин, що мають істотне значення, тобто наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ст.197 СК України.

Відтак, колегія суддів не може погодитись з висновком місцевого суду стосовно того, що сам по собі факт спільного проживання з дитиною на протязі часу, впродовж якого утворилася заборгованість із сплати аліментів, не може бути підставою для звільнення позивача від сплати аліментів, оскільки такий висновок зроблено без належного дослідження всіх обставин справи та доказів в їх сукупності.

Так, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №1956 від 07.02.2020 року (а.с.7) за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 6946,13 грн.
При цьому, в період з 01.11.2019 року по 01.02.2020 року син ОСОБА_9 проживав з позивачем, якою і здійснювалось його матеріальне утримання, у т.ч. оплата за харчування у опорному закладі «Диканський НВК імені М.В. Гоголя». Так, згідно довідки від 27.03.2020р. №193/06-23 ОСОБА_1 протягом листопада 2019 року оплатила за харчування сина, ОСОБА_4 , учня 9-а класу, 900,00грн., у т.ч. заборгованість у сумі 597,95грн, яка існувала станом на 01 листопада 2019 року, та, станом на 01 лютого 2019 року за харчування ОСОБА_10 обліковується переплата в сумі 546,18грн (т.1, а.с.114).

Окрім того, як зазначено вище, у жовтні 2019 року позивачем було перераховано в добровільному порядку ОСОБА_3 кошти в сумі 1000,00 грн. в рахунок сплати аліментів.

Враховуючи вищевикладене, підстав стягнення аліментів з позивача на користь відповідача за вказаний період не вбачається.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для звільнення позивача від сплати аліментів на суму – 6295,00 грн.: січень 2020 року – 1765,00 грн.; грудень 2019 року – 1765,00 грн.; листопад 2019 року – 1765,00 грн.; жовтень 2019 року – 1000,00 грн. (1651,13 – 1000,00 =651,13грн.- залишок заборгованості). 

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки даною постановою, позов задоволено, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати, а саме: - 840,80 грн. судовий збір за подачу позову; - 1261,20 грн. – судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому пунктом один частини три статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною три даної статті визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, в апеляційній скарзі позивач вказувала, що нею було понесено витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн. та зазначено, що в майбутньому буде понесено ще витрати в сумі 1000,00 грн. у зв`язку з участю адвоката в судовому засіданні.

На підтвердження витрат було надано такі документи:
-Договір №01/06/07/20 від 06.07.2020 року про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Недошитко Р.Ю.;
-Додаткова угода №1 до Договору №01/06/07/20 від 06.07.2020 року про надання правової допомоги, де вказано обсяг робіт адвоката, час роботи адвоката та вартість наданих послуг;
-Копія квитанції №01/06/07/20 від 06.07.2020 року, щодо сплати ОСОБА_1 на користь адвоката Недошитко Р.Ю. коштів в сумі 4000,00 грн.
З наданих документів вбачається, що адвокатом було зазначено такий обсяг виконаних робіт: усна консультація Клієнта – 1000 грн. (вартість); вивчення останніх рішень/ судової практики з аналогічних спорів – 2 година – 1000,00 грн.; складання апеляційної скарги – 2000,00 грн.; представництво інтересів у суді апеляційної інстанції – за одне засідання – 1000,00 грн.

       Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

       Так, вищевикладеним підтверджується, що позивачем було понесено витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції на суму 4000,00 грн., доказів сплати ще 1000,00 грн. матеріали справи не містять, при цьому колегія суддів, враховуючи незначну складність справи, обсяг та час, витрачений на надання послуг – фактично адвокатом було складено лише апеляційну скаргу та потрачено на це незначний час, вважає її розмір необґрунтованим та явно завищеним, а тому вказану суму необхідно зменшити до 2000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2020 року, - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.10.2019 року по 01.02.2020 року загальною сумою 6295,00 (шість тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень) грн., які стягуються з ОСОБА_1 відповідно до судового наказу Диканського районного суду Полтавської області від 17.10.2019 року, справа №529/99/19.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1  2102,00(дві тисячі сто дві гривні) грн. судового збору та 2000,00 (дві тисячі гривень) грн.. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак