Ухвала
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/16771/18
 
провадження № 61-5432ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від  11  лютого 2020 року у справі за   позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , органу опіки та піклування Хмельницької міської ради, про встановлення порядку користування житловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним вище позовом в указаній справі.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від  11  лютого 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено порядок користування кімнатами у будинку АДРЕСА_1 .
 
19 березня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, що надійшла 24 березня 2020 року, в якій заявник просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від  11  лютого 2020 року, й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 відмовити. 
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано надати суду належні докази на підтвердження причин пропуску строку, а саме: поштовий конверт (або його копії) суду апеляційної інстанції з трек-номером поштового відправлення копії ухвали суду апеляційної інстанції на адресу  ОСОБА_1 , також відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судових рішень, визначених у   пункті 1 частини першої цієї статті. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий судом строк заявник направив до суду матеріали на усунення недоліків його касаційної скарги, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2020 року, помилково вважаючи, що вимоги зазначеної ухвали Верховного Суду виконано. 
 
Однак проведеним аналізом наданого  ОСОБА_1 відзиву-клопотання судом встановлено, що вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2020 року заявником не виконано, так як, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 наводить, як помилково вважає, підстави касаційного оскарження судових рішень, що передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, а саме: постанову Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-1943цс16, яка є безпідставною, оскільки предмет та підстави позову у зазначеній справі та у цій справі не є тотожними.
 
Крім того, наявна постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 про відступлення від висновку, викладеного у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-1943цс16
 
Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування наявності випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті                1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення конкретних випадків, наведених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Отже, вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга разом з доданими до неї матеріалами не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку.
 
Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 30 жовтня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від  11  лютого 2020 року у справі за   позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , органу опіки та піклування Хмельницької міської ради, про встановлення порядку користування житловим приміщенням вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати скаржнику. 
 
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        О. М. Осіян