ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

25 серпня 2020 року                                                                            м. Чернівці
справа № 725/4099/17
провадження 22-ц/822/587/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.
секретар Тодоряк Г.Д. 
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 28 грудня 2017 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернуся в суд з позовом до
 ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.
Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2017 року ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 позику (грошові кошти) в сумі 80 000грн, що підтверджується розпискою. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 31 березня 2017 року, але в зазначений термін, кошти не було повернуто.
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з  ОСОБА_2  суму заборгованості за борговою розпискою в розмірі 70 000грн та 3 % річних в розмірі 821,92 грн за період з 01 квітня 2017 року по 02 серпня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
       Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 28 грудня
2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Надана позивачем, на підтвердження своїх вимог боргова розписка не відповідає вимогам закону і не породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки, оскільки розписка не містить особистого підпису боржника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 28 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки безперечному доказу – розписці від 24 березня 2017 р., послався що обов`язковим реквізитом є власноручний підпис боржника, однак не врахував, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. «Підпис» – власноручно написане прізвище, використовується як обов?язковий реквізит службових документів і правових актів. Підпис належних осіб за наявності всіх інших обов?язкових реквізитів надає документам і правовим актам юридичної сили. Відповідно до листа «Державного комітету України по питанням технічного регулювання та споживчої політики» від 19 травня 2010 року № 4196-1-5/9 відносно ДСТУ 4163-2003, щодо визначення терміну підпис не стандартизовано.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
       Судом встановлено, що позивач як на підставу своїх доводів обґрунтованості позовних вимог надав суду розписку від 24 березня 2017 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 , позику (грошові кошти) в розмірі 80 000,00 грн, а ОСОБА_2 зобов`язувався повернути грошові кошти до 31 березня 2017 року.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Справа вже була предметом розгляду в суді апеляційної та касаційної інстанції, за результатами яких, Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 13 березня 2018 року, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін, скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання та неповернення боргу відповідачем.
Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Вказані висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від  18  вересня 2013 року ?та в постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).
Відповідно до норм статтей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.
В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Встановлено, що у визначені в договорі позики строки відповідач борг не повернув.
Наявність у позивача оригіналу розписки про отримання відповідачем позики беззаперечно вказує на те, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів.
Таким чином, колегія суддів установивши, що відповідач не повернув позичені кошти у строк, передбачений договором, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення вказаного боргу з відповідача на користь позивача.
Частина друга  статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини  є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доводи апелянта про те, що розписка оформлена належним чином та відповідає встановленим вимогам закону є обгрунтованими. Суд першої інстанції безпідставно не врахував, що розписка хоча і не містить підпис боржника, однак зазначено його прізвище та ініціали. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що розписка написана власноручно ОСОБА_2 . Заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що «Підпис» – власноручно написане прізвище, використовується як обов?язковий реквізит службових документів і правових актів. Підпис належних осіб за наявності всіх інших обов?язкових реквізитів надає документам і правовим актам юридичної сили. Відповідно до листа «Державного комітету України по питанням технічного регулювання та споживчої політики» від 19 травня 2010 року № 4196-1-5/9 відносно ДСТУ 4163-2003, щодо визначення терміну підпис не стандартизовано.
При розгляді справи суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що батько відповідача, який був в суді першої інстанції його представником, в судовому засіданні першої інстанції пояснив, що про наявність боргових відносин між позивачем та відповідачем він дізнався від ОСОБА_3 , який повідомив йому про борги його сина перед позивачем. На що ним передано ОСОБА_3 двічі по п`ять тисяч гривень, що підтверджено наданими ним розписками від 18.09.2017 року та від 16.10.2017 року. 
Положення процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Встановлені обставини, зокрема власноручно написана боржником розписка, незважаючи на факт відсутності особистого підпису боржника, наявність боргових зобов`язань, часткове повернення боргу, свідчать про обгрунтованість позовних вимог та доведеність їх належними та допустимими доказами. 
З огляду на те що кошти за розпискою відповідач повинен був повернути в строк до 31 березня 2017 року, то з того часу відповідач є таким, що построчив виконання грошового зобов`язання. 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що позов про стягнення боргу за договором позики є доведеним і з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості за борговою розпискою в розмірі 70 000грн та 3 % річних в розмірі 821,92 грн за період з 01 квітня 2017 року по 02 серпня 2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір в сумі 2024 грн., із яких за подання позовної заяви 809 грн., за подання апеляційної скарги 1215 грн.
Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2024 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зважаючи на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані всі обставини справи, допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення на підставі п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.1, п.4 ч.1 ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 28 грудня 2017 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою в розмірі 70 000грн. та 3 % річних в розмірі 821,92грн. за період з 01 квітня 2017 року по 02 серпня 2017 року.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2024 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови – 31 серпня 2020 року.

Головуючий                                         І.Б. Перепелюк 

Судді                                                 І.М. Литвинюк

А.І. Владичан