ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1381/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №701/425/18 Категорія: 304090000 	Калієвський І. Д. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 вересня 2020 року                                                                        м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді секретар	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В. Анкудінов О.І.	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) - ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03.09.2018 (повний текст складено 03.09.2018, суддя в суді першої інстанції Калієвський І.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

у травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 354930,05 грн., індекс інфляції в сумі 30878,9,0 грн., 3 % річних в сумі 7985,87 грн., а всього 393794,87 грн.
В обґрунтування вказав на те, що 21.01.2017 позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 14040 доларів США. Вказані кошти відповідач мала повернути до 21.06.2017. На даний час відповідачем повернуто частину боргу в сумі 452,57 доларів США. Відповідач повідомила позивача про те, що не має наміру повертати йому іншу частину боргу. Сума боргу в даний час складає 354 930,05 гривень, згідно курсу НБУ - 26,12. 03.01.2018 позивач направив на адресу відповідача письмову претензію з вимогою про повернення боргу, яку відповідач отримала 05.01.2018, але заборгованість погашено не було. На суму боргу позивачем нараховано індекс інфляції станом на 01.05.2018 в розмірі 30878,90 грн. Крім того, позивач нараховує 7985,92 грн. складають 3 % річних за термін прострочення 9 місяців. Вимоги про стягнення зазначеної заборгованості по договору позики становлять предмет спору в цій справі.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 03.09.2018 позовні вимоги у справі задоволено повністю. Суд виходив з того, що саме зазначені позивачем суми відповідають положенням укладеного між сторонами справи договору позики та підтверджуються нормами законодавства. 

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала 22.07.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням стягнути з неї на користь позивача борг в сумі 14731,00 грн. Зазначає, що у відповідача позичила 2000 доларів США, про що написала дві розписки. Позивач часто привозив медикаменти від тиску відповідачу. Одного разу він попросив її переписати розписку, в якій би було вказано, що боргу за позикою становить 2000 доларів США. Після погроз з боку позивача та вжитих медикаментів від тиску відповідач таку розписку написала. Однак вказану в розписці суму в 14040 доларів США відповідач не визнає, оскільки такі кошти від позивача не отримувала. З 2000 доларів США відповідач на даний момент повернула 37500 грн. (що вбачається з наданих квитанцій), отже залишилась винна 564 долари США, що при курсі 26,12 становить 14731 грн. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 21.01.2017 відповідач ОСОБА_2 надала розписку, зокрема, про те, що вона бере в борг у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14040 доларів США, які зобов`язується повернути до 21.06.2017. Написано власноручно та підписано 21.01.2017 (а.с.8).
Позивач вказує, що на час звернення до суду з позовом відповідач повернула йому частину боргу в сумі 452,57 доларів США і в подальшому повідомила позивача про те, що не має наміру повертати йому іншу частину боргу.
03.01.2018 позивач направив на адресу відповідача письмову претензію з вимогою про повернення боргу, яку відповідач отримала 05.01.2018 (а.с.9-11).
Однак на даний час заборгованість перед позивачем погашено не було.
У свою чергу відповідач надала суду ряд квитанцій про переведення коштів отримувачу, який має цифрове позначення «5..5320», які вона вважає такими, що підтверджують погашення нею заборгованості на загальну суму 37500 грн.
Крім того, відповідачем надано суду розписки позивача про одержання ним як погашення позики від відповідача таких коштів:
11.07.2017 - 150,38 доларів США (а.с.101),
18.09.2017 - 134,58 доларів США (а.с.102),
10.10.2017 - 55,76 доларів США (а.с.102),
10.12.2017 - 110,85 доларів США (а.с.103),
23.01.2018 - 69,08 доларів США (а.с.104),
13.03.2018 - 115,97 доларів США (а.с.105),
а всього на суму 636,62 долари США.
Погашення боргу відбувалося в національній валюті з переведенням сторонами справи за курсом, визначеним на момент передачі коштів, в долари США.
Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі мають наступне правове регулювання.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Також за положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Предметом спору у справі є вимоги позивача, як позикодавця, про стягнення з позичальника коштів позики, отриманих за договором від 21.01.2017, а також інфляційних втрат на 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.
При цьому в договорі строком повернення позики визначено 21.06.2017.
З системного аналізу вищевказаних фактичних обставин справи та норм законодавства апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не врахував, що фактично заборгованість відповідач погасила на суму 636,62 долари США, а не 452,57 доларів США як зазначив позивач.
Визначаючи обґрунтований розмір заборгованості відповідача перед позивачем у цій справі, апеляційний суд враховує таке.
Борг по тілу позики складає 14040 - 636,62 = 13403,38 долари США.
На момент звернення позивача до суду з позовом 10.05.2018 (засобами поштового зв`язку) курс НБУ гривні до долару США був 26,12 (про що вказано сами позивачем). Позовні вимоги у справі ним заявлено в національній валюті шляхом переведення боргу в іноземній валюті в еквівалент у гривнях.
Отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 13403,38 * 26,12 =350096,29 грн. заборгованості по тілу позики.
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про необґрунтованість позовних вимог з посиланням на те, що розписку про позику вона написала під впливом медикаментів та погроз з боку позивача, адже, як вбачається з матеріалів справи та правової позиції сторін щодо спірних правовідносин, між ними мало місце систематичне та багаторазове правовідносини щодо укладення договорів позики, а саме - 24.03.2014 на 3000 грн., 20.06.2014 на 4520 долари США, 15.07.2015 на 8650 долари США, 21.07.2016 на 10800 долари США, а також 21.01.2017 на 14040 долари США (про стягнення боргу за яким і вирішується спір у цій справі). За кожної з цих розписок позивач був позикодавцем, а відповідач - позичальником. 
Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень щодо укладення договору позики з позивачем під впливом медикаментів та погроз з боку позивача ОСОБА_2 суду не надала, з самостійними вимогами про визнання вказаного договору з вказаних нею або інших підстав недійсним не зверталася. 
Отже відповідні доводи скаржника у справі є необґрунтованими.
Також не можна прийняти до уваги надані скаржником банківські квитанції про переведення коштів отримувачу «5…5320» в якості підтвердження погашення боргу перед позивачем, адже доказів зв`язку вказаного рахунку з особою останнього суду не надано, а відповідні сплати в рахунок погашення боргу позивачем категорично заперечуються.
Апеляційний суд також приймає до уваги, що, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті або навпаки , втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов ВСУ у постанові від 01.03.2017 у справі №6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і ВС від нього не відступав та застосовував, зокрема, у постановах від 25.11.2019 у справі №130/1058/16; від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц; від 23.09.2019 у справі №638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц; від 11.10.2018 у справі № 905/192/18 та від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.
З цих підстав апеляційний суд констатує помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, адже на суму боргу по грошовому зобов`язанню вираженому в іноземній валюті такі платежі не нараховуються, так як права кредитора в таких правовідносинах захищаються визначенням суми боргу в еквіваленті іноземної валюти (тобто за рахунок зміни курсу гривні до відповідної іноземної валюти).
Отже позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків у даній справі є безпідставними.
Визначаючи розмір 3 % річних на суму боргу апеляційний суд враховує таке.
Прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем розпочалося 22.06.2017. До суду позовну заяву подано 10.05.2018 засобами поштового зв`язку. Враховуючи здійснені відповідачем часткові сплати боргу, до стягнення підлягають такі відсотки річних за ст. 625 ЦК України:
з 22.06.2017 по 10.07.2017 - 21,93 долари,
з 11.07.2017 по 17.09.2017 - 78,77 долари,
з 18.09.2017 по 09.10.2017 - 24,87 долари,
з 10.10.2017 по 09.12.2017 - 68,68 долари,
з 10.12.2017 по 22.01.2018 - 49,14 долари,
з 23.01.2018 по 12.03.2018 - 54,45 долари,
з 13.03.2018 по 10.03.2018 - 65,00 долари, 
а всього на суму 362,84 долари США, що еквівалентно 9477,38 грн.
Так як позовні вимоги заявлено про стягнення з відповідача 7985,92 грн. 3% річних, то з урахуванням вимог ст.13 ЦПК України (принцип диспозитивності в цивільному судочинстві) про те, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог, саме вказана позивачем сума підлягає до стягнення з відповідача.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03.09.2018 слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права - ст. 625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат на борг в іноземній валюті, частково задовольнивши апеляційну скаргу, та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог у справі. 
Так як обидві сторони у справі звільнені від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» відповідні судові витрати за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.
Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 03.09.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики - скасувати. 
Позовні вимоги у справі - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 350096,29 грн. заборгованості по тілу позики та 7985,92 грн. 3% річних, а всього - 358 082,21 грн. боргу.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 09.09.2020.

Суддя-доповідач

Судді