ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/2205/17
провадження № 61-20930cв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А.,  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Гринь О. М., та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Киці С. І., та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначила, що з 20 грудня 1980 року перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2014 року.
6 липня 1988 року ОСОБА_2 на сім`ю у складі дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 і сина ОСОБА_4 виданий ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . З третього кварталу 1987 року до першого кварталу 1992 року включно вони щоквартально за спільні кошти сплачували пайові внески за квартиру, виплативши їх повністю.
Позивач вказує, що ОСОБА_2 у зазначеній квартирі не проживає з 2011 року, проте у вересні 2014 року оформив право власності на себе, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру ревучих прав на нерухоме майно.
Вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки квартира набута ними у шлюбі, пайові внески вони сплачували за рахунок спільних коштів, тому ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
На підставі викладеного, остаточно уточнивши позовні вимоги у листопаді 2017 року, ОСОБА_1 просила визнати квартиру  АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя і у порядку її поділу визнати за нею право власності на 1/2 частку даної квартири.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року позов задоволено частково. 
Визнано квартиру  АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Задовольняючи позов в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, суд першої інстанції виходив з того, що па       йові внески за неї виплачені сторонами у шлюбі за рахунок спільних коштів. 
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за  ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири, суд дійшов висновку про її передчасність, так як реєстрація за позивачем права приватної власності на квартиру не оспорена і не скасована. 
Доводи відповідача про пропуск ОСОБА_1 встановленого законодавством строку звернення до суду за захистом порушеного права суд відхилив, зазначивши, що його перебіг розпочався від дня, коли вона дізналася про реєстрацію ОСОБА_2 права приватної власності на квартиру.
Не погодившись із таким рішенням в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частку квартири, у листопаді 2017 року ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. 
Постановою апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року в частині відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частку квартири скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що частки подружжя у спільному майні є рівними, тому реєстрація відповідачем права приватної власності на спірну квартиру не перешкоджає вирішенню позову в частині визнання права на частку у цій квартирі за позивачем. 
У іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року суд апеляційної інстанції не переглядав. 
У квітні 2018 року, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині визнання квартири спільним сумісним майном, це рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 
Постановою апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року в частині визнання квартири  АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 залишено без змін.
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що пайові внески ОСОБА_1 і ОСОБА_2 сплачували у шлюбі за рахунок спільних коштів, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи.
Також суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо початку перебігу позовної давності у цій справі з моменту реєстрації ОСОБА_2 права приватної власності на квартиру - 17 вересня 2014 року, тому відхилив доводи відповідача про сплив позовної давності. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив постанову апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що  ОСОБА_1 пропустила встановлений  законодавством строк звернення до суду за захистом порушеного права, так як ордер на вселення на його ім`я виданий у 1988 році, пайові внески сплачені у 1992 році, тобто спір про право власності існував і раніше, проте жодних дій щодо поділу квартири позивач не вчиняла. 
Вважає помилковими висновки апеляційного суду щодо реєстрації права власності на квартиру у вересні 2017 року, так як жодних реєстраційних дій в 2017 році він не здійснював. 
Вказує, що набув право приватної власності на квартиру з дотриманням вимог законодавства, незаконність державної реєстрації такого права не встановлена, тому немає правових підстав для примусового позбавлення його цього права шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири. 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року про визнання спірної квартири  об`єктом спільної сумісної власності сторін і постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року про залишення рішення суду першої інстанції у цій частині без змін скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у позові. 
Заявник зазначає, що набув право власності на квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області і технічного паспорта на квартиру, виготовленого Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», проте зазначених осіб до участі у справі як відповідачів не залучено.
На думку заявника, суд першої інстанції 21 листопада 2017 року повинен був відкласти розгляд справи, так як він і його представник не прибули у судове засідання у зв`язку з неналежним повідомленням про місце, дату і час судового розгляду. 
Позиція інших учасників справи
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року і постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року, у якому послалася на безпідставність її доводів. Вказала, що порушення її права пов`язане із реєстрацією відповідачем у вересні 2014 року права власності на квартиру, тому, подаючи позов у лютому 2017 року, вона строк звернення до суду за захистом не пропустила.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 3 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року і ухвалою цього суду від 25 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2020 року справу за касаційними скаргами ОСОБА_2 призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанції фактичні обставини справи 
Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 20 грудня 1980 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2014 року.
6 липня 1988 року виконавчим комітетом Луцької міської ради народних депутатів ОСОБА_2 із сім`єю у складі дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_3 і сина ОСОБА_4 видано ордер № 57 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 . 
З довідки Луцької кооперативної житлово-експлуатаційної контори № 8 ЖБК від 3 лютого 2017 року № 3/1 суди встановили, що ОСОБА_2 є членом кооперативу АДРЕСА_2 . Перший пайовий внесок сплачений в об`єднаний кооператив до заселення у будинок в сумі 3 300 карбованців. Заборгованості з оплати пайових внесків немає. Залишок сплачено в першому кварталі 1992 року в повному обсязі.
Також суди встановили, що на день розірвання шлюбу право власності на квартиру АДРЕСА_1 сторони не оформили і відповідні відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрували.
17 вересня 2014 року  ОСОБА_2 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності на зазначену квартиру; підставою реєстрації вказано свідоцтво про право власності від 17 вересня 2014 року.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційних скарг, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційних скарг).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг і відзиву на касаційну скаргу, суд дійшов таких висновків. 
Згідно зі статтею 15 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність» член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно.
Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР (стаття 16 Закону України «Про власність»).
Відповідно до статті 22 чинного на час виникнення спірних правовідносин Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідні положення містить і стаття 60 СК України, чинного на час подання позову.
Стаття 28 Кодексу про шлюб та сім`юУкраїни визначала, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення містить стаття 70 СК України.
Тобто пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
 
Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду (стаття 146 ЖК Української РСР).
 
Аналогічне положення містить пункт 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186.
 
Положення законодавства, як чинного на час повної виплати пайових внесків за квартиру, так і чинного на час подання позову, закріплювали презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.
Суди попередніх інстанцій встановили, що пайові внески за квартиру АДРЕСА_1 сторони вносили, перебуваючи у шлюбі і за рахунок спільних коштів, тому набута ними квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Оскільки ОСОБА_2 не спростував поширення презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суди попередніх інстанцій правильно визнали квартиру  АДРЕСА_1 спільним майном подружжя і у порядку його поділу визнали за позивачем право власності на 1/2 частку даної квартири. 
Касаційний суд відхиляє доводи заявника про пропущення ОСОБА_1 встановленого законодавством строку звернення до суду за захистом порушеного права з посиланням на те, що ордер на вселення на його ім`я виданий у 1988 році, пайові внески сплачені у 1992 році, тобто спір про право власності існував і раніше, проте жодних дій щодо поділу квартири позивач не вчиняла.
Стаття 76 ЦК Української РСР, чинного на час повної виплати пайових внесків за квартиру, визначала, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Порушенням права на частку у спільному сумісному майні подружжя вважатиметься будь-яке діяння, спрямоване на перешкоджання іншому з подружжя, який не є титульним власником, у реалізації права володіння і користування майном. 
Майно, набуте подружжям у шлюбі, має режим спільної сумісної власності і належить обом з подружжя у рівних частках у силу законодавства незалежно від того, хто з них є його титульним власником. Таким чином, наявність статусу члена житлово-будівельного кооперативу лише у ОСОБА_2  і сплата пайових внесків за квартиру від його імені самі по собі не свідчать про порушення права ОСОБА_1 на квартиру до вчинення відповідачем конкретних дій, які б підтверджували порушення, невизнання чи оспорення її права на частку у квартирі. 
ОСОБА_2 , розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надав судам попередніх інстанцій жодних доказів існування між ним і  ОСОБА_1 спору щодо поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на квартиру  АДРЕСА_1 після повної виплати пайових внесків у 1992 році. Натомість судами встановлено, що з 1992 року і по теперішній час позивач та її діти проживають і зареєстровані у спірній квартирі.
За таких обставин доводи заявника про те, що право позивача на частку у квартирі  АДРЕСА_1 порушене з моменту видачі ордеру на його ім`я у 1988 році або з моменту повної виплати пайових внесків у 1992 році, є помилковими.
Стаття 72 чинного на час подання цього позову СК України визначала, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Оскільки шлюб між сторонами розірвано у липні 2014 року, реєстрацію права приватної власності на квартиру у цілому заявником проведено у вересні 2014 року, а з цим позовом ОСОБА_1 звернулася у лютому 2017 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що строк звернення до суду за захистом порушеного права позивач не пропустила.
Посилання заявника на помилковість висновків апеляційного суду щодо реєстрації права власності на квартиру 17 вересня 2017 року не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. Так, у постанові від 14 лютого 2018 року суд апеляційної інстанції встановив, що 17 вересня 2014 року заявник зареєстрував право приватної власності на спірну квартиру, проте у подальшому помилково зазначив про здійснення такої реєстрації 17 вересня 2017 року. Така описка підлягає виправленню у порядку статті 269 ЦПК України і не є підставою для скасування судового рішення.
Твердження заявника про те, що він набув право приватної власності на квартиру з дотриманням вимог законодавства, незаконність державної реєстрації такого права не встановлена, тому немає правових підстав для примусового позбавлення його цього права шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, касаційний суд відхиляє.
У силу вимог законодавства майно, набуте подружжям у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо один із подружжя не доведе його набуття за рахунок особистих коштів. Реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за одним із подружжям не припиняє право іншого на це майно, так як дане право закріплене законом. Оскільки після повної виплати пайових внесків за квартиру  АДРЕСА_1 дана квартира мала статус спільного майна подружжя, визнання за позивачем права власності на 1/2 її частку, що відповідає змісту статті 28 Кодексу про шлюб та сім`юУкраїни і статті 70 СК України, не свідчить про позбавлення ОСОБА_2 його майнових прав і недодержання принципу непорушності права власності.
Посилання заявника на необхідність залучення до участі у справі виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області і Комунального підприємства  «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» касаційний суд вважає помилковими, так як жодних вимог до вказаних юридичних осіб не заявлено і ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення їх прав та обов`язків не стосуються.
Доводи заявника про те, що суд першої інстанції 21 листопада 2017 року повинен був відкласти розгляд справи, так як він і його представник не прибули у судове засідання у зв`язку з неналежним повідомленням про місце, дату і час судового розгляду, спростовуються матеріалами справи.
Стаття 38 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, визначала, щосторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника.
Відповідно до статей 74, 76 ЦПК України у тій же редакції судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.
Про призначення судом першої інстанції цієї справи до розгляду на 21 листопада 2017 року відповідач повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка його представника ОСОБА_5 на аркуші справи 99 у першому томі; заяв про відкладення розгляду справи ні від заявника, ні від його представника до суду не надходило. За таких обставин суд першої інстанції не мав перешкод щодо вирішення справи по суті і ухвалення судового рішення за відсутності ОСОБА_2 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди першої і  апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційних скарг, є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції у частині, залишеній без змін апеляційним судом, і постанов апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 409 ЦПК України, статтею 410 ЦПК у редакції, чинній на час подання касаційних скарг, та статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційні скарги  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2017 року у частині, залишеній без змін постановою суду апеляційної інстанції від 22 серпня 2018 року, постанову апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року і постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов