Справа № 433/62/20 
Провадження № 22-ц/810/389/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого Єрмакова Ю.В., 
суддів Коновалової В.А., Луганської В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Пономарьової С.В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - Луганська міська рада Луганської області
розглянув в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08 квітня 2020 року, постановлене суддею Певною О.С.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Луганської міської ради Луганської області про визнання права власності на квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст заяви
У січні 2020 року ОСОБА_1 (позивачка) звернулась до Луганської міської ради Луганської області (відповідач) про визнання права власності на квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу.
В обґрунтування позову зазначила, що вона має у власності майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2007 позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчить зміна її прізвища.
В серпні 2014 року під час проведення АТО в місті Луганськ, позивачка була змушена залишити місто. По прибутті до міста Сєвєродонецьк, позивачка виявила, що серед переліку речей та документів відсутні оригінал договору купівлі-продажу житлової квартири реєстровий № 2207, посвідчений 05.08.2005 року нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Кірєєвою Є.І, в наявності були лише копії документів. На даний час, вказаний договір було втрачено чи загублений під час виїзду з міста Луганськ в серпні 2014 року.
В серпні 2019 року вона вирішила розпорядитися належним їй нерухомим майном, а саме здійснити її продаж. Але їй стало відомо, що при посвідченні договору продавець зобов`язаний надати документи, які підтверджують його право власності на майно, яке відчужується. Однак зробити це у позивачки немає можливості, оскільки дублікат договору купівлі-продажу квартири знаходиться у приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу Луганської області Кірєєвої Є.І., робота якої припинена 10.04.2006. Передача документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Кірєєвої Є.І. до Луганського обласного державного нотаріального архіву не відбулася.
У зв`язку з цим, позивачка звернулась до суду з захистом своїх прав, як власника квартири та просила суд визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на даний час правовстановлююча документація на вказане нерухоме майно втрачена, що позбавляє її вільно розпоряджатися та володіти належним їй нерухомим майном.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 08 квітня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської міської ради Луганської області про визнання права власності на квартиру у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу відмовлено.
Суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачкою не доведено порушення, невизнання та/або оспорення її прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна. Крім того позивачкою не доведено, що правовстановлюючі документи саме втрачені, оскільки неможливість повернення документів обумовлена не їх втратою, а відсутністю можливості доступу до місця зберігання таких документів в зв`язку з певними об`єктивними причинами, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, просила скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця послалася на ст. 317, 392 ЦК України та зазначила, що суд не звернув увагу на ті обставини, що вона має намір розпорядитися своїм майном шляхом продажу спірної квартири, але їй відмовлено в державній реєстрації права власності на квартиру в зв`язку з тим, що нею не подано оригінал документів, необхідних для відповідної реєстрації. Отже, вона не може належним чином скористатися конституційним правом на розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим такі обставини є порушенням ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 26 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08 квітня 2020 року.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 червня 2020 року справу було призначено до апеляційного розгляду. 
Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання представник відповідача не з`явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2005 нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Кірєєвою Є.І., та Витягу з Держаного реєстру правочинів № 1317367 від 05.08.2005, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 11, 12).
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.09.2007 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчить зміна її прізвища на ОСОБА_2 (а.с. 10).
На вказану вище квартиру було виготовлено технічний паспорт, згідно якого квартира складається з двох кімнат житловою площею 33,10 кв.м., у тому числі: 6 житлова - 13,70 кв.м., 7 житлова - 19,40 кв.м., 1 коридор - 5,60 кв.м., 2 коридор - 2,40 кв.м., 3 ванна - 3,00 кв.м., 4 туалет - 1,40 кв.м., 5 кухня - 7,10 кв.м., 8 комора - 0,50 кв.м., І балкон - 1,00 кв.м. Загальна площа 54,10 кв.м. (а.с. 13, 14).
Ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , складає 231607,00 грн, що підтверджується звітом про незалежну оцінку квартири від 09.12.2019 року (а.с. 21-51).
Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177798251 від 16.08.2019, власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_4 . Відомості щодо заборони відчуження відсутні (а.с. 15).
Вказані обставини ніким не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи.
Спірні правовідносини по справі виникли з приводу визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на яку нею втрачено правовстановлюючий документ у вигляді договору купівлі-продажу від 05.08.2005 року, і саме в цьому полягає її інтерес, за захистом якого вона звернулася до суду. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема, з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.
Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.
Отже, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно статті 392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.
Дана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17.
У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначає позивачка, її право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , виникло на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.08.2005 нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Кірєєвою Є.І., та Витягу з Держаного реєстру правочинів № 1317367 від 05.08.2005, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 , копія яких додається до позовної заяви (а.с. 11, 12).
Як було встановлено ці обставини підтверджено документально та суд вважає їх доведеними.
Судовою колегією долучено до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 224152531 від 16.09.2020, власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_4 . Відомості щодо заборони відчуження відсутні.
Також, до матеріалів справи була долучена копія заяви від ПАТ КБ «Приватбанк» від 19.08.2016 року про зняття заборони в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме вказану квартиру.
Як було встановлено, позивачці при розпорядженні квартирою (продажу), власником якої вона є відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень державним реєстратором у зв`язку з тим, що останньою не подано оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.
Крім того, з відповіді Головного територіального управління юстиції у Луганській області на заяву позивачки від 12.12.2019 року вбачається, що у зв`язку з вимушеним переміщенням Головного територіального управління юстиції у Луганській області та неможливістю вивозу документації та оргтехніки через проведення антитерористичної операції на території м. Луганськ та Луганської області, були втрачені документи відділу нотаріату Головного територіального управління юстиції у Луганській області до 19.08.2014 року, серед яких і реєстраційна справа приватного нотаріуса Луганського міського нотаріального округу Кірєєвої Є.І., у зв`язку з чим для визнання права власності на майно у зв`язку із втратою документа, що посвідчує право власності, необхідно звертатися до суду з відповідним позовом.
Отже, з урахуванням встановлених обставин колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що позивачкою не доведено, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останньою права на володіння, користування та/або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна, є помилковим, враховуючи наведені вище обставини, які дають підстави для застосування статті 392 ЦК України у зв`язку з відсутністю іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, як особи, яка вже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах, що було встановлено в тому числі судом першої інстанції, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, як обґрунтовані.
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 08 квітня 2020 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 54,1 кв.м. житловою площею 33,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови 18 вересня 2020 року.

Судді : Ю.В. Єрмаков

В.А. Коновалова 

                                                                                                    В.М. Луганська