22-ц/804/52/20 
                                                                                242/713/18 

                                                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

Єдиний унікальний номер 242/713/18
Номер провадження 22-ц/804/52/20

02 липня  2020 року  місто Маріуполь

         Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:
            головуючого судді   Кочегарової Л.М.,
суддів     Зайцевої С.А.,
     Пономарьової О.М.,
секретар    Галстян  Г.Г.
позивач                        ОСОБА_1 
відповідачі      Прокуратура Донецької області
Головне управління казначейської служби України
у Донецькій області
розглянув у відкритому судовому засіданні   апеляційні скарги ОСОБА_1 та Прокуратури Донецької області на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року, у складі судді Владимирської І.М.,   

в с т а н о в и л а :

         У   2018 році   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області, Прокуратури Донецької області, Головного управління казначейської служби України у Донецькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. 

         В обґрунтування позову зазначав, що постановою Селидівського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2017 року, залишеною без змін судом апеляційної інстанції,  кримінальне провадження відносно нього у скоєнні злочинів, передбачених  ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Під час  знаходження під слідством, а саме,   з 01 лютого 2007 року по 16 липня 2007 року, тобто 5 місяців 15 днів, він перебував під вартою, а 16 липня 2007 року,  у зв`язку зі станом його здоров`я,   запобіжний захід відносно нього було змінено на підписку про невиїзд і цей запобіжний захід   відносно нього тривав з 16 липня 2007 року по 23 березня 2017 року, що складає 9 років 7 місяців 7 днів. Після перенесеного інсульту,  на протязі тривання запобіжного заходу у вигляд підписки про невиїзд,  він не міг покинути населений пункт м. Донецьк для проходження реабілітації, санаторно-курортного лікування. В липні 2014 року після припинення роботи суду в м. Донецьк, кримінальна справа відносно нього залишилась на окупованій території, тому він був вимушений покинути місто Донецьк. Після чого, багато життєвих та матеріальних зусиль 
йому довелось докласти, щоб кримінальну справу було передано на територію України для продовження розгляду справи по суті. У зв`язку зі слідством його було відсторонено від служби старшого слідчого Київського РВ ДМУ УМВС України в Донецької області. В подальшому він продовжував проходити службу в райвідділі, де була поширена інформація, що його притягують до кримінальної відповідальності за хабар, що суттєво впливало на повагу колег по службі до нього. Крім того, з 2008 року по 2015 рік йому не присвоювалось чергове звання по службі, з приводу чого він звертався до Донецького окружного адміністративного суду та до Апеляційного адміністративного суду Донецької області, рішеннями яких йому відмовлено в присвоєнні чергового звання у зв`язку із притягнення до кримінальної відповідальності. Також, з моменту його допуску до служби на посаді слідчого Київського РВ ДМУ УМВС України в Донецької області, він не міг розвинутися у повному обсязі, як спеціаліст, оскільки йому не розписували справи, не призначали до чергувань у складі слідчо-оперативної групи, не видавали зброю, мотивуючи тим, що він знаходиться під слідством. Він вимушений був відвідувати роботу, без подальшого розвитку, отримувати мінімальну заробітну плату та в подальшому його було звільнено за скороченням штатів. Протягом 10 років 10 місяців тривало слідство за кримінальним провадженням відносно нього, шо призвело до стану постійного напруження та стресу, викликаних необхідністю неодноразово прибувати на виклики слідчих та суду, витрачати час на допити у слідчого та на перебування в судах при розгляді кримінального провадження, а також з 2015 року ще докладати додаткові моральні та матеріальні зусилля для явки до Селидівського міського суду Донецької області для розгляду кримінальної справи. Крім того, він тривалий час знаходився без засобів до існування, втратив житло, роботу, знаходячись під підпискою про невиїзд та вимушений був знаходиться тривалий час на окупованій території. За вищевказаний період він переслідувався органами суду на непідконтрольній території м. Донецьк, де його оголошено у розшук.   Таким чином, незаконними діями органів попереднього слідства Прокуратури Донецької області йому було спричинено моральну шкоду. Після уточнення позовних вимог просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди - 4 506 840 грн, у відшкодування матеріальної шкоди - 1 210 224 грн та судові витрати 534 889,75 грн, з яких: 515 670,55 грн - правнича допомога, 19 219,20 грн - витрати за проведення експертизи.

         Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області, Головного управління казначейської служби України у Донецькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду задоволено частково.

         Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди втрачений заробіток за час відсторонення від посади в розмірі 5 250 грн. 24 коп, в рахунок відшкодування моральної шкоди 800 000 грн,  шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

         Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, понесених у зв`язку з проведенням експертизи 19 219 грн. 20 коп.

         В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

         В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права,  просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким його позов задовольнити, стягнути з Державного бюджету України на його користь у відшкодування матеріальної шкоди втрачений заробіток за час відсторонення  від посади в розмірі 64 144 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 4 506 840 грн, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, стягнути з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування витрат, понесених на правову допомогу 350 400 грн  та в рахунок відшкодування витрат, понесених на проведення експертизи 19 219,20 грн. 

         Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при здійсненні розрахунку втраченого заробітку не застосував коефіцієнт коригування заробітної плати, не прийняв до уваги, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби, у зв`язку з чим розрахунок проведено не вірно. Також зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок судово-психологічної експертизи щодо заподіяної йому моральної шкоди, пославшись на неналежну кваліфікацію експерта та відсутність у нього медичної освіти.  Вважає, що  висновок судово-психологічної експертизи повинен бути прийнято судом як доказ. Крім того, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу, які, на його думку, ним підтверджено належним чином.

         Прокуратура Донецької області  в   апеляційній скарзі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду змінити, відмовити в повному обсязі у задоволені позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку за час відсторонення від посади та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 543 574,98 грн. Зазначається, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку саме за час відсторонення від роботи, а саме ним не надано наказ про відсторонення від роботи. Крім того,   розмір відшкодування моральної шкоди завищено. Такий розмір повинен бути розраховано виходячи з розміру не менш одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.  Враховуючи, що розмір моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, просять задовольнити позов в частині відшкодування моральної шкоди на суму 543 574,98 грн.

         У відзиві  на апеляційну скаргу  ОСОБА_1   Прокуратура Донецької області   зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди  не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів, того, що його було відсторонено  від роботи саме у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності та  не надано доказів того, що у період   з 17 липня 2007 року до 01вересня 2007року  позивач  не мав іншого заробітку. 

         Щодо стягнення моральної шкоди прокуратура зазначає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 4 506 840 грн є занадто великим, оскільки відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» питання про відшкодування шкоди у визначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Враховуючи, що ОСОБА_1 був під слідством 130 місяців та 26 днів: з 01 лютого 2007 року по 26 грудня 2017 року, а мінімальний розмір заробітної плати в 2019 році складає 4173 грн, тому у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 543 574,98 грн.  Суд  правильно не взяв за основу, як доказ, висновок судово-психологічної експертизи щодо розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у поставові від 24 січня 2018 у справі №711/5994/15ц, висновок експерта носить ймовірний характер та є науковою думкою експерта, а суд має оцінювати належність, достовірність та допустимість доказів. Окрім того, Прокуратура вважає, що позивачем не надано доказів своїх витрат на правничу допомогу, жодних документів, які підтверджують участь адвоката у конкретній кримінальній справі, не доведено факт сплати гонорару  у зазначеному розмірі.  
  
         Від представника відповідача Управління державної казначейської служби України  надійшли відзиви на апеляційні скарги Прокуратури Донецької області та ОСОБА_1 , в яких зазначається, що судом першої інстанції неналежним чином надано аналіз вимогам матеріального права, зокрема в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, які на думку відповідача підлягають скасуванню  з відмовою   позивачу  в повному обсязі в цій частині.  Тому, відповідно до вимог ч.4 ст. 367 ЦПК України, відповідач просить суд вийти за межі апеляційної скарги Прокуратури Донецької області. В обґрунтування свого відзиву зазначає, що в позові про відшкодування моральної шкоди позивачем має бути доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями заподіювача та шкодою, на яку він посилається, а сам факт закриття кримінального провадження в справі за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач зазначає, що суд не повинен брати до уваги висновок експерта, як доказ спричинення моральної шкоди, оскільки висновки судово-психологічної експертизи не несуть за собою прямого причинно-слідчого зв`язку до того, що саме притягнення до кримінальної відповідальності послугувало наслідком понесених психологічних страждань.

         Також, на думку відповідача, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди повинна застосовуватися розрахункова величина мінімального розміру заробітної плати в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

         Щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5250,24 грн, то  Управління   зазначає, що  ОСОБА_1 не надав суду наказ про відсторонення його від посади, тобто, від несення службових обов`язків; він  не був відсторонений від роботи  і  нарахування заробітної плати здійснювалось у межах витрат установи. 

         Не погоджується Державна казначейська служба і з визначенням способу виконання рішення, оскільки вважає невірним пред`явлення позовних вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до Казначейства, оскільки відповідач є лише органом , який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави. Зазначає, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, а тому належним відповідачем в даній справі буде держава Україна.

         Також, відповідач не погоджується і з відшкодуванням витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано доказів фактичних витрат на правову допомогу.

         Окрім того, на думку Державної казначейської служби, судом при ухвалені рішення, не було враховано пропорційності стягнення судових витрат з відповідачів. 

         Заслухавши суддю-доповідача, пояснення   ОСОБА_1   та його представника    адвоката Володіну О.О., які підтримали скаргу  позивача та заперечувала проти доводів скарги Прокуратури Донецької області; представника   Прокуратури Донецької області Русланову Г.М.,   пояснення представника   Управління державної казначейської служби України Зливку І.І.,  перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна  скарга  ОСОБА_1   підлягає     частковому задоволенню, а  скарга     Прокуратури Донецької області задоволенню не підлягає.

         Судом встановлено, що   ОСОБА_1 проходив службу  в органах міліції  на посаді  старшого слідчого  СВ Київського РВ ДМУ УМВС в Донецької області. 

          Згідно з постановою від 01 лютого 2007 року  відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою) та відповідно до протоколу затримання   ОСОБА_1    було затримано 01 лютого 2007 року о 21.30 год. 

         Постановою Пролетарського райсуду м. Донецька від 09 лютого 2007 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід в вигляді тримання під вартою в СІ № 5   м.Донецька. 

          Постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 16 липня 2007 року ОСОБА_1 замінено запобіжний захід з тримання під вартою в СІ № 5   м.Донецьк  на підписку про невиїзд та звільнено із під варти. 

         Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2017 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.
  Щодо відшкодування моральної шкоди.

         Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 800 000 грн, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності та справедливості, мотивував свої висновки  конкретними обставинами справи та врахував тривалість кримінального  переслідування  10 років 10 місяців 26 днів; характер та глибину  моральних страждань  позивача через  приниження його честі, ділової репутації працівника органу  внутрішніх справ. 

         Рішення суду  в цій частині є законним та обґрунтованим.

         За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
         Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
         Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
         У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
         Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
         Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
         Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
         Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.
         Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.
         Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
         Частиною п`ятою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
         У цій справі, обґрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та розмір такої шкоди,  ОСОБА_1    зазначив, що з 01 лютого 2007 року  по 27 жовтня 2017 року  перебував  під слідством та судом.
         Зокрема, з 01 лютого 2007 року по 16 липня 2007 року  під арештом (5 місяців 15 днів) за обвинуваченням у злочині, передбаченому ч.2 ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2 ст. 368 ч. 2 КК України
         З огляду на це,  просив стягнути на свою користь   на підставі частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  у відшкодування моральної шкоди 4 506 840 грн.

         Переглядаючи судове рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги ОСОБА_1    про  необґрунтоване  зменшення  судом  розміру відшкодування моральної шкоди  та доводів апеляційної скарги Прокуратури Донецької області  про те, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено  без урахування  роз`яснень, викладених у     постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яка визначає, що  питання про відшкодування шкоди у визначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом,  колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про  визначення розміру відшкодування  ОСОБА_1 моральної  шкоди  800 000 грн.

         Рішення суду в цій частині  постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені  обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування або зміни  не вбачається.
          Посилання позивача на те, що за висновком  судової психологічної експертизи від 15 квітня 2019  року, розмір заподіяної  йому моральної шкоди становить   1080 мінімальних заробітних плат - 4 506 840 грн,  апеляційний суд  вважає непереконливими, оскільки   у відповідності до вимог   ст.89 ЦПК України суд першої інстанції  оцінив представлені сторонами  матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,  оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
         Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
          Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
         Як вбачається зі справи, суду апеляційної інстанції представником позивача адвокатом Володіною О.О. було заявлене клопотання про виклик до суду судового експерта, оскільки згідно з висновками суду першої інстанції  долучений до справи висновок цього експерта до уваги не був прийнятий.

           Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів не знайшла підстав для його задоволення, оскільки за вимогами ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не  мають для суду заздалегідь  встановленої сили.
         Апеляційний суд вважає, що встановлені у справі обставини -  знаходження  позивача під вартою, тривале досудове та судове слідство відносно  з наступним припиненням кримінального провадження,   самі по собі вказують на факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.
         Дійшовши висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 суд  враховував стан  здоров`я позивача,  тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих 
стосунках,  ступінь зниження престижу,  ділової репутації,  час та 
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

         Визначений судом першої інстанції розмір  моральної шкоди - 800 000 грн,  відповідає засадам  розумності,  виваженості  та справедливості.

          Наведені ОСОБА_1 та прокуратурою Донецької області  доводи апеляційних скарг  про збільшення або зменшення розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає непереконливими, недостатніми та не доведеними.

         Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді  першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем та відповідачем  апеляційному суду не надано.

          Заперечення представника  Головного управління казначейської служби України у Донецькій області проти рішення з посиланням, що управління не може бути відповідачем у справі колегія суддів до уваги не приймає.
          Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала  увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
         Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).
          Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14/447 цс 19) (пункт 28), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
         Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44).
         Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні  скарги  позивача  та Прокуратури  Донецької області в частині розгляду позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають і рішення суду першої інстанції  підлягає залишенню без змін.
Щодо відшкодування втраченого заробітку.

          Задовольняючи частково позов  про відшкодування втраченого заробітку,  суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення майнової  шкоди у вигляді компенсації втраченого заробітку за період з 02 лютого 2007 року по 01 вересня 2007 року в розмірі    5250 грн 24 коп.

          Висновки суду  про наявність підстав для відшкодування позивачу  втраченого заробітку  та   часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування   цього заробітку, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, відповідають  обставинам  справи та  положенням матеріального закону.

         Згідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

         Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

         Як вбачається зі справи і це підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1    проходив службу  в органах міліції  і працював  старшим слідчим  СВ Київського РВ ДМУ УМВС в Донецької області. 

         01 лютого 2007 року, у зв`язку з вчиненням кримінального злочину,  він був затриманий  і знаходився під  вартою   у зв`язку з притягненням  до кримінальної відповідальності до 16 липня 2007 року, коли   запобіжний захід з тримання під вартою в СІ № 5   м.Донецьк  замінено на підписку про невиїзд та звільнено  позивача з-під варти. 

        До роботи позивач приступив 01 вересня 2007 року.

         Отже, матеріали  справи свідчать про те, що ОСОБА_1 під час тримання під вартою і в подальшому до вересня 2007 року  фактично  був відсторонений від виконання своїх посадових обов`язків старшого слідчого  СВ Київського РВ ДМУ УМВС в Донецької області  за наказом  № 8 ос від  13 березня 2007 року   та з 01 лютого 2007 року йому  припинено виплату грошового забезпечення (т.2 а.с. 167-168, 202)

         Грошове утримання позивача  в органах міліції  було поновлено з 01 вересня 2007 року, про що свідчить  довідка  про нараховане грошове забезпечення (т.2 а.с.169).

         Встановлено, що кримінальне переслідування  позивача припинилося  27 жовтня 2017 року, коли  кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України, було закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.  

         Доводи апеляційної скарги  Прокуратури Донецької області про відсутність відповідної постанови слідчих органів про відсторонення позивача від посади, як підстава для відмови ОСОБА_1 у позові про відшкодування втраченого  заробітку,  є формальними і до уваги не приймаються, оскільки ці недоліки допущені  органами досудового розслідування. 

         Оскільки  судом першої інстанції  безспірно встановлено, що  позивач фактично не виконував  свої посадові обов`язки до вересня 2007 року, він, відповідно до вимог  законодавства, має право на відшкодування   втраченого  заробітку у строк встановлений судом першої інстанції, а саме, з 02 лютого 2007 року до 01 вересня 2007 року.

         Посилання Прокуратури Донецької  області на те, що позивач без поважних причин не приступив до роботи після звільнення з-під варти не підтверджені будь-якими доказами, а висновок суду першої інстанції про період відсторонення від посади не спростований.

         Не погоджується колегія суддів і з доводами позивача, викладеними  у позові та в апеляційній скарзі про те, що кінцевим  строком  для визначення втраченого заробітку  є   грудень 2016 року, оскільки як свідчать матеріали справи після 01 вересня 2007 року ОСОБА_1 продовжував певний період нести службу та отримував грошове забезпечення.

         Разом з тим,  колегія суддів  не можне  погодитися  з   висновком суду першої інстанції  в частині визначення  розміру втраченого заробітку,    з огляду на таке.

         Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

         Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

          Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

         Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

          Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
         Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
         Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір  відшкодування  заробітку   повинен розраховуватися у  порядку,  передбаченому Законом України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»  постановою  Кабінету Міністрів  України  від  08.02.95  р.  N  100, однак  при визначенні середньоденного заробітку та загальної суми  втраченого заробітку  припустився помилки.

         Відшкодування шкоди  у вигляді втраченого заробітку   провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої   статті 3  Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

         Згідно п.7 Положення про   застосування  Закону України  "Про порядок відшкодування шкоди,  завданої   громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", відповідно  до  ст.3 Закону (266/94-ВР ) відшкодуванню громадянинові підлягають, крім іншого,  заробіток  та  інші  грошові  доходи,  які   він   втратив  внаслідок незаконних дій. 

          Пункт 8  Положення визначає, що згідно   з   частиною   1  ст.4  Закону  розмір  сум,  які передбачені п.1   ст.3   Закону   і   підлягають    відшкодуванню, визначається з  урахуванням заробітку,  не одержаного громадянином за час  відсторонення  від  роботи  (посади),  за  час  відбування кримінального покарання  чи  виправних  робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих  сум  обчислюється  виходячи  з  середньомісячного заробітку громадянина до вчинення  щодо  нього  незаконних  дій  з заліком  заробітку (інших відповідних доходів),  одержаного за час відсторонення  від  роботи  (посади),   відбування   кримінального покарання  або  адміністративного  стягнення  у  вигляді виправних робіт. Розмір шкоди громадянинові,  який відбував виправні роботи за місцем роботи  або  в  місцях,  що  визначаються   органами,   які виконують цей   вид   покарання,   обчислюється   у  вигляді  сум, відрахованих з заробітної плати на  виконання  вироку  або  ухвали суду чи постанови судді. При заліку заробітку громадянина,  який відбував покарання  в місцях позбавлення волі,  враховується тільки та його частина, яка нарахована йому   після   відрахування   витрат    на    утримання виправно-трудових установ. 

         Середньомісячний   заробіток   для   визначення    розміру відшкодування шкоди обчислюється  для робітників і службовців  -  у  порядку,  передбаченому постановами Кабінету Міністрів  України  від  08.02.95  р.  N  100 ( 100-95-п   )  "Про  затвердження  Порядку  обчислення  середньої заробітної плати" та від 05.05.95 р.  N  348  (  348-95-п  )  "Про внесення   змін   і  доповнень  до  Порядку  обчислення  середньої заробітної  плати,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100".   

         Згідно п.8 Порядку  обчислення  середньої заробітної  плати,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування   виплат,   що   обчислюються   із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин,  а у  випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком.  

         Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ).           У  разі   коли  середня  місячна  заробітна  плата  визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування  виплат  і допомоги,   вона   обчислюється   шляхом  множення  середньоденної заробітної плати,  розрахованої  згідно  з  абзацом  першим  цього пункту,  на  середньомісячне  число  робочих днів у розрахунковому періоді.    

         Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного  числа  робочих  днів за останні два календарні місяці згідно з  графіком  роботи  підприємства,  установи,  організації, встановленим   з   дотриманням  вимог  законодавства ( Пункт  8 доповнено  абзацом згідно з Постановою Кабінету Міністрів № 1398 ( 1398-99-п ) від  30.07.99 ).

           Згідно п.21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 113 від 29 липня 1991 року,  для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень, отже розрахунок середньоденного заробітку повинен визначатися з розрахунку робочих днів. 

           Як вбачається з рішення, що оскаржується,     суд  першої інстанції,  проводячи розрахунок,    неправильно   взяв за основу  середню  кількість   відпрацьованих днів  62  (за грудень 2006 року - січень 2007 року),  та визначив середньоденний заробіток - 36,86 грн, а тому, апеляційний суд дійшов висновку про  скасування рішення в частині визначення втраченого заробітку.
           З представленої  довідки про розмір заробітної плати, що була нарахована ОСОБА_1   за два місяці, які передували затриманню  позивача вбачається, що його   заробітна плата становила   за   грудень 2006 року - 1130,22  грн  (21 робочий день), січень 2007 року - 1130,22 грн (21 робочий день), середньомісячна заробітна плата -  1130,22 грн (1130,22+1130,22=2260,44:2),  середня кількість робочих днів - 21 (21+21):2) (т.2 а.с.158).

          Тому,  розмір  середньоденної  заробітної плати  визначається в 53,82 грн (1130,22(середньомісячна заробітна плата):21(середня кількість робочих днів).

          В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з визначеним судом розміром втраченого заробітку, колегія суддів вважає, що ці доводи скарги є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

        Згідно   п.9 Положення  про застосування Закону України   "Про порядок відшкодування шкоди,  завданої   громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", обчислення середньомісячного    заробітку    провадиться    з   дотриманням передбаченого  законодавством  коригування  втраченого громадянином заробітку.

        Пункт 10 Порядку  обчислення  середньої заробітної  плати,  затвердженого  постановою  Кабінету  Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 визначає, що   у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів 
на підприємстві,  в  установі,  організації  відповідно  до  актів 
законодавства,  а також за рішеннями,  передбаченими в колективних 
договорах (угодах),  як у розрахунковому періоді, так і в періоді, 
протягом  якого  за  працівником  зберігається середній заробіток, 
заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються 
при  обчисленні  середньої  заробітної  плати, за проміжок часу до 
підвищення   коригуються   на   коефіцієнт   їх   підвищення.   На 
госпрозрахункових   підприємствах  і  в  організаціях  коригування 
заробітної  плати  та  інших  виплат  провадиться з урахуванням їх 
фінансових  можливостей.  (  Абзац  перший  пункту  10 із змінами, 
внесеними згідно з Постановами КМ N 348 ( 348-95-п ) від 16.05.95, 
N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ) 

     Виходячи з  відкоригованої  таким  чином  заробітної  плати у 
розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу 
IV  порядком  визначається середньоденний (годинний) заробіток.  У 
випадках,  коли підвищення тарифних ставок і окладів  відбулось  у 
періоді,   протягом   якого  за  працівником  зберігався  середній 
заробіток,  за  цим  заробітком  здійснюються нарахування тільки в 
частині,  що стосується днів збереження середньої заробітної плати 
з  дня підвищення тарифних ставок (окладів). ( Абзац другий пункту 
10   із   змінами,   внесеними  згідно  з  Постановою  КМ  N  1266 
( 1266-2001-п ) від 26.09.2001). 

         Встановлено, що   грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

         Згідно наданих суду першої інстанції та апеляційному суду доказів,  грошове забезпечення позивача, яке мало постійний характер,   на лютий 2007 року становило 287,50 грн (посадовий оклад, звання, вислуга років), а на час вирішення спору - 6020 грн  (т.1 а.с. 26,140, т.2 а.с.42,71, 168, 193, 202, т.5 а.с. 239-240,246-249).   

         Тому, коефіцієнт  корегування заробітної плати визначається  20,93913(6020:287,50), а відкорегований середньоденний заробіток  становить  1126,94 грн (53,82х 20,93913).
         Посилання Прокуратури Донецької області на    відсутність підстав для стягнення   на користь ОСОБА_1 втраченого заробітку, оскільки  постанова про відсторонення його від посади не виносилася, апеляційний суд вважає безпідставними  зважаючи на те, що  закриття  кримінального провадження щодо фізичної особи  з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.
         Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4 цс 19).
         За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 про відшкодування втраченого заробітку є обґрунтованими.
         Не може колегія суддів погодитися і з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, про необхідність нарахування  втраченого заробітку до  26 грудня 2017 року, оскільки встановлено, що  ОСОБА_1 приступив до роботи з 01  вересня 2007 року,  а  подальші його правовідносини з органами внутрішніх справ були врегульовані відповідно до обставин, що виникли та мали місце в період роботи і  до звільнення  06 листопада 2015 року (т.2 а.а.101).
        Зважаючи на те, що  ОСОБА_1 не був звільнений з органів внутрішніх справ у період з 01 лютого 2007 року по 31 серпня 2007 року,  посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування  для вирішення спору в частині втраченого заробітку  положень законів відносно працівників поліції, є неспроможними.

         За таких обставин, ухвалене у справі рішення про стягнення втраченого заробітку на користь ОСОБА_1 підлягає скасуванню,  оскільки судом першої інстанції  розраховано  розмір втраченого заробітку з порушенням норм матеріального права, з  визначенням втраченого заробітку в розмірі   161 152, 97 грн (1126,94х143 робочі дні (з 01 лютого 2007 року по 31 серпня 2007 року (т.1 а.с.138, т.2 а.с.202)  та стягнення його з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
         Враховуючи, що  судом вирішено спір про відшкодування  втраченого заробітку на підставі Закону України  "Про порядок відшкодування шкоди,  завданої   громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", питання про застосування положень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України  № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами  законодавства про  оплату праці», щодо справляння податків, не застосовуються. 

Щодо судових  витрат.

Переглядаючи рішення суду, в частині відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу,   колегія суддів вважає, що доводи скарги  ОСОБА_1   заслуговують на увагу, а вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу   підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відшкодуванні вказаних витрат суд першої інстанції виходив з того, що  позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження адвокатами Клименко О.К. та Гаргач С.Я., зокрема, на підтвердження виконання послуг;   не надано детальний опис наданих адвокатами послуг чи виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого на їх виконання (надання);  документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а тому, в цій частині позову, слід відмовити.

  З цими  висновками колегія суддів не може не погодитися. 

  Так, до справи долучені угода № 2-01 від 05 лютого 2007 року про надання юридичних послуг ОСОБА_2 адвокатом Гаргач С.Я., додаток до цієї угоди від 01 вересня 2007 року  з оплатою послуг адвоката, з урахуванням застереження та  відстрочки оплати платежу  в розмірі 200 000 грн;  договір про надання юридичних послуг від 01 січня 2007 року між адвокатом Клименко О.К. та ОСОБА_2 та додаткова угода до вказаного договору від 01 вересня 2007 року з умовами оплати послуг за договором 150 000 грн;  угода про надання правових послуг адвокатом Аміровою А.Р. та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 від 19 лютого 2007 року  (т.1 а.с.27-30, т.2 а.с. 114-116).

Проте, як вбачається зі справи, позивач  ОСОБА_1 , адвокати Гаргач С.Я., Клименко О.К. та Амірова А.Р . не представити достатніх, належних та допустимих доказів  в частині витрат на професійну правничу допомогу і суду апеляційної інстанції.

Надані адвокатом Володіною О.О. апеляційному суду  таблиці з даними про час надання правничої допомоги вказаними адвокатами, за відсутності інших доказів, в тому числі  актів виконаних робіт та відповідних платіжних документів, колегія суддів  до уваги не приймає, а тому, погоджується з рішенням суду, що витрати ОСОБА_1 по оплаті послуг  адвокатів Гаргач С.Я. , Клименко О.К. та Амірової А.Р. відшкодуванню не підлягають.

В апеляційній скарзі  позивач посилається на те, що  суд першої інстанції безпідставно відмовив  йому у відшкодуванні витрат  на професійну правничу допомогу,  не врахував належним чином всі обставини у справі.

Апеляційний суд   погоджується  з доводами ОСОБА_1   про наявність права на  відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Володіною О.О., але   вважає, що   позивач  не надав достатніх  доказів, які б  підтверджували його витрати  в розмірі 350 000 грн.

Отже, рішення суду  першої інстанції  в цій частині  підлягає скасуванню  з  частковим задоволенням   вимог ОСОБА_1    з  урахуванням наступного. 
    Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно ст. 1  Закону України  «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції від  20 грудня 2011 року  №4191-УІ,  розмір  компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.   
Згідно ст. 1  Закону України  «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції від  06 грудня 2016 року  №1774-УШ (втратив чинність 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII)  розмір  компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.  
         Відповідно до ч.3  ст.3 ЦПК України провадження у цивільних  справах здійснюється відповідно до  законів, чинних  на  час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
        Тому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
         У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
         Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
         Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
        Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
        Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
         Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
         Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
          Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
         За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
         За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
         Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
        Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
         Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
        Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
         Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків  тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
         Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
         При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу  колегія суддів  вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких  відповідач  має заперечення. 
         Зокрема, в судовому засіданні апеляційного суду представник Прокуратури Донецької області  визнав, що позивач має право на відшкодування витрат на  професійну правничу допомогу, але з урахуванням   представлених доказів, вважав, що сума відшкодування підлягає зменшенню.
         Апеляційний суд виходить з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

         При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Встановлено, що з метою  відшкодування   понесених витрат на професійну правничу допомогу  адвокатом Володіною О.О.  позивачем було надано до суду: ордер адвоката Володіної О.О. від 10 січня 2015 року, витяг з договору між Володіною О.О. та ОСОБА_1   про надання правової допомоги від 05  травня 2018 року, договір про надання правової допомоги № 2-од від 28 грудня 2015 року, який визначав систему тарифів адвоката з урахуванням кваліфікаційного рівня та  порядок оплати за цим договором,  додаток № 1 до договору з системою тарифів, що встановлює погодинну  оплату в розмірі 1200 грн,  заявку  2-0д від 28 грудня 2015 року згідно якої клієнт - ОСОБА_1   просив про надання йому правової допомоги  у вигляді : супровід кримінальної справи та судового процесу  у Селидівському   міському суді Донецької області, Апеляційному суді Донецької області, Вищому  спеціалізованому суді з розгляду  цивільних та кримінальних справ, акт - розрахунок виконаних робіт  за договором від 28 грудня 2015 року з визначенням часу надання правової  допомоги - 292 год. та суми до сплати - 350 400 грн; квитанція № 435601 від 10 липня 2019 року про прийняття адвокатом Володінню О.О. грошових коштів (т.1 а.с.14, 81, т.2 а.с. 95-100, 180).

Незважаючи на те, що  квитанція про оплату правничої допомоги на суму 350 000 грн представлена адвокатом Володінню О.О. дійсно  у липні 2019 року, але цей документ був досліджений судом першої інстанції безпосередньо, про що свідчать матеріали фіксування судового засідання, які вивчені   апеляційним судом, а тому,   колегія вважає, що факт проведення оплати   підтверджено.
Крім того, апеляційному суду адвокатом Володіною О.О.  надано  загальний звіт про надання правничої допомоги,   який включає досудове  слідство, судове слідство та складання документів;  розрахунок адвокатських послуг   досудового розслідування,   участі у Ворошиловському районному суді м.Донецька, Селидівському міському суді Донецької області; перелік документів  - заяв, клопотань, поданих адвокатами (т.3 а.с.101-109).
Ці докази апеляційний суд приймає і вважає, що їх неподання до суду першої інстанції до проведення дебатів  пов`язано з поважними причинами.
З представлених матеріалів вбачається, що адвокатом  Володіною О.О.  зокрема, витрачено  50 год.49  хв. (38,49+12,00) в Селидівському міському суді Донецької області та на  складання документів  - заяв, клопотань, поданих адвокатом. 
         З урахуванням   складності  справи, тривалістю надання  правової допомоги позивачу  та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт   в ході  судового слідства та оформлення документів;  обсягом наданих адвокатом послуг   та   значенням справи для сторони, в тому числі  впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, колегія суддів дійшла висновку, що  понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката Володіної О.О. підлягають відшкодуванню, виходячи з обумовленої сторонами  погодинної  оплати  в розмірі 60 558 грн (1200х50,49).
З урахуванням норм матеріального і процесуального права, обставин справи, рішення суду про відмову у відшкодуванні позивачу витрат на професійну  правничу допомогу   підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове відшкодування цих витрат за рахунок  Державного бюджету України.

Підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу  з розрахунку 286 годин 27 хвилин, про що адвокатом Володіною О.О. заявлено апеляційному суду, колегія не вбачає за відсутності  достатніх  доказів (т.3 а.с.101).

Переглядаючи судове рішення, колегія суддів вважає, що заслуговують на увагу доводи   представника Головного управління казначейської служби України у Донецькій області щодо наявності підстав для  відшкодування ОСОБА_1 понесених судових витрат з оплати судової психологічної експертизи за рахунок  коштів Прокуратури Донецької області, оскільки моральна шкоди та необхідність проведення вказаної експертизи    були пов`язані  з заподіянням  позивачу моральної шкоди внаслідок безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконних дій органів прокуратури.
         Тому, рішення суду в частині стягнення витрат по проведенню судової психологічної експертизи з Державного казначейства України підлягає скасуванню з  ухваленням нового рішення про стягнення  на користь ОСОБА_1   витрат в розмірі 19 219   грн  20 коп. за проведення судової психологічної експертизи з Прокуратури Донецької області.

         Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

         Апеляційну скаргу   Прокуратури Донецької області  залишити без  задоволення.  

         Апеляційну скаргу  ОСОБА_1    задовольнити частково.

         Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року в частині  визначення розміру втраченого   заробітку  та  в частині розподілу  судових витрат  скасувати і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

        Стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь   ОСОБА_1 (реєстраційний номер  облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у відшкодування  втраченого заробітку 161  151 (сто шістдесят одна тисяча сто  п`ятдесят  одна) грн 97 коп.  

        Стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер  облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу  60 588 (шістдесят тисяч п`ятсот вісімдесят вісім) грн.

        Стягнути з Прокуратури Донецької області (ЄДРПОУ 25707002)    на користь  ОСОБА_1 (реєстраційний номер  облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у відшкодування витрат, пов`язаних  з проведенням  експертизи  19 219 (дев`ятнатцять тисяч двісті дев`ятнадцять) грн  20 коп.

         В іншій частині рішення суду залишити без змін.
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.
         Дата складення повного судового рішення     07 липня   2020 року.

   Судді                       Л.М.Кочегарова

   С.А.Зайцева

   О.М.Пономарьова