ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року	Львів	Справа № 300/636/20 пров. № А/857/6662/20	
                                                                                                               №А/857/6663/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року, ухвалені суддею Тимощук О.Л. у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 300/636/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій,- 

                                                           ВСТАНОВИВ:
18 березня 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у якому просив визнати протиправною відмову в призначенні пенсії за віком згідно із статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зобов`язати призначити пенсію за віком з 21.07.2019 - наступного дня після досягнення пенсійного віку з урахуванням періодів роботи з 06.04.1983 по 15.01.1985 та з 22.01.1985 по 13.07.1987 в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, у 1,5 кратному обчисленні, та періодів роботи в Російській Федерації з 01.10.2007 по 01.04.2009, з 11.11.2009 по 28.01.2010, з 25.05.2010 по 16.05.2011, з 24.05.2011 по 20.04.2012 - в одинарному обчисленні.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигувань Головного управління Пенсійного фонду України витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову та про відмову в задоволенні заяви про стягнення судових витрат, понесених позивачем на професійну правову допомогу.
Скаржник покликається на те, що судом, задовольняючи позовні вимоги, не враховано, що на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі поширюються пільги, передбачені ст.ст.1-4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, а додаткові пільги, передбачені ст.5 цього Указу, щодо зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в міцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, не поширюються.
Відповідно до копії трудової книжки позивач з 06.04.1983 по 15.01.1985 та з 22.01.1985 по 13.07.1987 працював в тресті «Юганськнафтогаз». Дані періоди роботи підтверджуються архівними довідками про стаж роботи №С-1012 від 11.03.2019 та №РН/14-20-С-33 від 06.02.2018. Однак, довідками підтверджується тільки період роботи позивача в тресті «Юганськнафтогаз», однак не підтверджується право позивача на його зарахування у пільговому обчислені, оскільки дані по укладення трудового договору відсутні. Судом першої інстанції також не досліджено та не враховано, що згідно записів трудової книжки позивач: «уволен по п.1 ст.33 КЗОТ РСФСР по сокращению чисельности работников вахтового метода» (стор.9 запис13).
В обгрунтування правомірності не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01.10.2007 по 01.04.2009 в ООО «АВ-Строй» та з 11.11.2009 по 28.01.2010, з 25.05.2010 по 16.05.2011 та з 24.05.2011 по 20.04.2012 в ЗАО ИК «Енергострой-М» Російської Федерації, пенсійний орган покликається на те, що сплата внесків до Пенсійного органу за ці періоди не підтверджена компетентними органами Російської Федерації, а згідно відповіді управління Пенсійного фонду Російської Федерації ЗАТ «Енергобуд-М» ліквідовано, місцезнаходження документів не відоме. Також зазначає, що у трудовій книжці (стор.15 запис №28) з 11.11.2009 по 28.01.2010 відсутній номер та дата наказу на звільнення.
Також скаржник не погоджується із здійсненим судом розподілом судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу. Вказує, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову. Також зазначає, що докази понесення позивачем заявлених витрат ним отримано після ухвалення додаткового рішення, а тому скаржник був позбавлений можливості звернутись із доводами на їх спростування.
Згідно з п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 19.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком зв`язку із досягненням пенсійного 60-річного віку (а.с.31).
За наслідком розгляду поданої позивачем заяви та долучених до неї документів, відповідачем листом №242/05 від 17.09.2019 заявнику роз`яснено про відсутність підстав для призначення йому пенсії за віком, вказуючи на недостатність необхідного страхового стажу 26 років (а.с.32). 
Зі змісту листа слідує, що обрахований пенсійним органом стаж становить 24 роки 8 місяців 24 дні. Пенсійним органом до стажу роботи не зараховано період 06.04.1983 по 15.01.1985 у пільговому обчисленні через відсутність відомостей про заключення строкових трудових угод та період з 11.11.2009 по 28.01.2010 - оскільки в записах трудової книжки відсутній запис про наказ, на підставі якого позивача звільнено з роботи, що суперечить інструкції про порядок ведення трудових книжок.
Надалі, 21.10.2019 позивач повторно звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої, окрім трудової книжки, долучив довідки про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 (а.с.33).
Відповідачем, розглянувши подані ОСОБА_1 заяву та додаткові документи, прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 17.01.2020 №42, у якому крім підстав, вказаних у листі №242/05 від 17.09.2019, зазначено також про відсутність підтвердження сплати страхових внесків до Пенсійного фонду від компетентних органів Російської Федерації за періоди роботи позивача з 01.10.2007 по 01.04.2009 в ООО "АВ-Строй", з 25.05.2010 по 16.05.2011, з 24.05.2011 по 20.04.2012 в ЗАО ИК "Енергострой-М", при цьому, відповідачем встановлено, що страховий стаж позивача становить не 24 роки 8 місяців 24 дні, як зазначено у листі №242/05 від 17.09.2019, а 22 роки 8 місяців (а.с.34). 
Позивач, вважаючи відмову у призначенні пенсії та дії пенсійного органу щодо неврахування спірних періодів з 06.04.1983 по 15.01.1985 та з 22.01.1985 по 13.07.1987 в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі у 1,5 кратному обчисленні, та періодів роботи в Російській Федерації з 01.10.2007 по 01.04.2009, з 11.11.2009 по 28.01.2010, з 25.05.2010 по 16.05.2011, з 24.05.2011 по 20.04.2012 - в одинарному протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Згідно з п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі, також - Закон №1058-IV).
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
В розумінні ст.1 Закону №1058-IV під поняттям пенсія розуміється щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За змістом частини 2 статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14.01.1993 року передбачено, що працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Статтею 7 даної Угоди встановлено, питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Статтею 11 цієї ж Угоди встановлено, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Отже, при призначенні пенсії за віком за законодавством України враховується набутий стаж, що підтверджується виданими в належному порядку документами.
Так, пунктом 5 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV встановлено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року N 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР» від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
За приписами наведеної норми (в редакції Закону N 32-V від 26.07.2006) пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
В п.7 Інструкції про порядок надання пільг особам, що працюють в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої Постановою Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року № 530/П-28, зазначено, що трудові договори на визначений термін, тобто письмові договори, укладаються тільки тими підприємствами і організаціями, які розміщені в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до таких районів.
Підпунктом «д» п.5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Згідно з п.3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року -  за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Системний аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців ) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення та дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Згідно записів трудової книжки позивача, починаючи з 06.04.1983 Управлінням виробничо-технологічної комплектації тресту "Юганскнефтестрой" м. Нефтеюганск Тюменської області ОСОБА_1 прийнято на роботу вантажником на дільницю №2, документ на підставі якого внесено запис - Пр. №39-К від 07.04.1983 (а.с.12). У зв`язку із переведенням в ЦТБ в/о "Юганскнефтегаз", ОСОБА_1 15.01.1985 звільнено з роботи в "Юганскнефтестрой", документ на основі якого внесено запис про звільнення - Пр. №4-К від 15.01.1985 (а.с.12).
Надалі, 22.01.1985 позивача прийнято на роботу пресувальником труб 3 розряду в Центральній трубній базі виробничого об`єднання "Юганскнефтегаз" (а.с.13). Документ, на підставі якого внесено запис про прийняття на роботу - Пр. №5 від 22.01.1986. Звільнено ОСОБА_1 з роботи в ЦТБ в/о "Юганскнефтегаз" 13.07.1987 на підставі наказу Пр. №51 від 13.07.1987 (а.с.13).
Разом з тим, періоди роботи ОСОБА_1 з 06.04.1983 по 15.01.1985 та з 22.01.1985 по 13.07.1987 в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі відповідачем зараховано до трудового стажу в одинарному розмірі, про що вказано пенсійним органом у листі від №242/05 від 17.09.2019 та рішенні про відмову у призначенні пенсії від 17.01.2020 №42. 
При цьому, пенсійним органом не ставиться під сумнів достовірність записів трудової книжки позивача та віднесення місцевості, де працював позивач у спірні періоди, до районів Крайньої Півночі (прирівняних до них місцевостях). Єдиною підставою, на яку покликається відповідач в обгрунтуванні зарахування вказаних періодів роботи в півторакратному обчисленні, є відсутність відомостей про факт укладення ОСОБА_1 строкових трудових угод.
З огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 173/637/17, від 03 липня 2018 року у справі № 302/662/17-а, від 25 вересня 2018 року у справі № 554/1723/17 та від 21 серпня 2019 року у справі                                  № 750/1717/16-а, від 08.11.2019 у справі № 396/153/17.
Тобто, наявність письмового трудового договору не є виключною і єдиною підставою для пільгового обчислення страхового стажу і вказана норма надає особі можливість надавати вказані документи за її вибором.  
Щодо покликань пенсійного органу про зазначення у записі №13 трудової книжки позивача про його звільнення по скороченню чисельності працівників вахтового методу, що на думку скаржника вказує на відсутність правових підстав для обрахунку періодів в тресті «Юганскнефтестрой» в півторакратному пільговому обчислені, колегія суддів зауважує, що згідно наявних в матеріалах справи архівних довідок, виданих Представництвом ПАТ "НК "Роснефть" в Ханти-Мансійському автономному окрузі, від 06.02.2019 №РН/14-15-209 та від 06.02.2018 №РН/14-20-С-33, про підтвердження факту роботи позивача в ЦТБ в/о "Юганскнефтегаз" та фактичні суми заробітку позивача з урахуванням районного коефіцієнта та північної надбавки, що охоплюється періодом з січня 1985 року по липень 1987 року, до заробітної плати позивача застосовувався районний коефіцієнт, а також на позивача розповсюджувались пільги, визначені Указом від 26.09.1967«Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та пенсійне забезпечення вказаної особи здійснюється у відповідності до п. «д» ст. 5 Указу від 10.02.1960. Тобто довідки також містять вказівку на пільгове зарахування такого стажу роботи незалежно від факту укладення строкового трудового договору. Вказані довідки надані на підставі первинних документів, особових рахунків, особової картки позивача (а.с.21-23).
Період роботи ОСОБА_1 з 06.04.1983 по 15.01.1985 в Управлінні виробничо-технологічної комплектації тресту "Юганскнефтестрой" підтверджується не лише належними записами у його трудовій книжці, а й архівною довідкою про заробітну плату, виданою відділом в архівних справах Департаменту у справах адміністрації міста Нефтеюганська від 11.03.2019 №С-1012 (а.с.19). Так, згідно зі змістом довідки, за кожний місяць, у період з квітня 1983 року по січень 1985 року позивачу виплачено заробітну плату. Довідка також містить вказівку на те, що пенсійне забезпечення громадян здійснювалось відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР №148 від 10.02.1960 в півторакратному розмірі незалежно від факту укладення строкового трудового договору. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки відповідач при обчисленні страхового стажу за періоди з 06.04.1983 по 15.01.1985 та з 22.01.1985 по 13.07.1987 протиправно не врахував, що позивач має право на пільгове обчислення стажу за час роботи в районі Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Щодо відмови пенсійного органу у зарахуванні до обрахунку страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 01.10.2007 по 01.04.2009, з 11.11.2009 по 28.01.2010, з 25.05.2010 по 16.05.2011, з 24.05.2011 по 20.04.2012 в одинарному обчисленні, вказуючи на не підтвердження сплати страхових внесків  за вказані періоди роботи на території Російської Федерації та невідповідності запису у трудовій книжці законодавчим вимогам, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно записів у трудовій книжці позивача, починаючи з 11.11.2009 по 28.01.2010 ОСОБА_1 працював покрівельником будівельно-монтажного управління №1 у ЗАТ Енергобуд-М" на території Російської Федерації (а.с.14-15). Документ, на підставі якого внесено запис до трудової книжки - наказ №232 від 11.11.2009. У зв`язку із закінченням строку дії спеціального права (дозволу на роботу) 28.01.2010 позивача звільнено з роботи, однак графу №4 "На основі чого внесено запис (документ, його дата і номер)" не заповнено (а.с.15).
Відповідач стверджує, що відсутність такого запису у трудовій книжці особи не дає підстав для зарахування вказаного періоду роботи до трудового стажу позивача.
Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Це ж положення також міститься у п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23 квітня 2019 року (справа № 593/1452/16-а), від 21 лютого 2018 року (справа № 687/975/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду Російської Федерації від 01.02.2019 №208/18-09/3042, з бази даних встановлено, що ЗАТ ІК "Енергострой-М" зареєстровано у якості страхувальника 29.04.2009 в Головному управлінні Пенсійного фонду Російської Федерації за реєстраційним №087-617-000082, та 23.10.2018 товариство ліквідовано. ООО "АВ-Строй" зареєстровано у якості страхувальника 14.08.2007 за реєстраційним №087-803-044488 та з 12.05.2016 - ліквідовано. Інформацією стосовно знаходження документів по вказаних організаціях Головне управління Пенсійного фонду Російської Федерації не володіє, у зв`язку із чим, довідок про заробітну плату Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не надано (а.с.29).
Водночас, у трудовій книжці позивача, а також у вкладиші до трудової книжки (а.с.14-17) містяться такі записи: про прийняття ОСОБА_1 01.10.2007 на роботу в ООО "АВ-Строй" на посаду монтажника, відповідно до документа Пр. №5 від 01.10.2007, та звільнення з роботи 01.04.2009 на підставі документа Пр. №13 від 01.04.2009; про прийняття позивача 25.05.2010 покрівельником в ЗАТ ІК "Енергострой-М" на підставі наказу №75 від 24.05.2010; про переведення 07.10.2010 на підставі наказу від 07.10.2012 №317лс та про звільнення 16.05.2011 відповідно до наказу №59у від 16.05.2011; про прийняття на роботу покрівельником у ЗАТ ІК "Енергострой-М" 24.05.2011 на підставі наказу від 24.05.2011 №60п та звільнення з роботи 20.04.2012 згідно наказу №19у від 18.04.2012.
Вказані записи виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, завірені підписом та печаткою роботодавця. 
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні спору колегія суддів враховує, що наявність у ОСОБА_1 страхового стажу, який є достатнім для призначення йому пенсії на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», підтверджено записами його трудової книжки. 
В постанові Верховного Суду від 21.02.2018  у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку обіймав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Крім того, колегією суддів враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
Пенсійним органом не вказано на існування будь-яких інших об`єктивних та законних підстав для відмови позивачу у призначені пенсії та не доведено неможливості врахування до страхового стажу спірних періодів, з урахуванням яких у відповідному обчисленні страховий стаж ОСОБА_1 становить понад 26 років.
За правилами статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Позивач 19 серпня 2019 року - після досягнення 60-ти річного віку звернувся до пенсійного органу із заявою при призначення пенсії.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є визнання відмови пенсійного органу у призначенні пенсії протиправною, зобов`язання відповідача зарахувати у страховий стаж спірні періоди у відповідному обчисленні (з урахуванням висновків суду) та призначити пенсію за віком з наступного дня після досягнення ним пенсійного віку - 21.07.2019.
Так, відповідно до ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1ст.139 КАС України всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;                   2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.
Колегія суддів також зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.
З матеріалів справи слідує, що позивачем клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві.
Докази понесених витрат на професійну правничу довомогу позивачем подано разом із заявою про ухвалення додаткового рішення після ухвалення судом першої інстанції рішення в порядку письмового провадження.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем разом з позовною заявою надано договір про надання правової допомоги №10/03 від 10.03.2020, укладений між позивачем та адвокатом Лютак Л.Л. (а.с.36). Цим договором між сторонами погоджено вартість роботи адвоката та порядок здійснення розрахунку.
Додаткова угода № 1 до Договору про надання правової допомоги №10/03 від 10.03.2020, долучена позивачем до матеріалів справи після ухвалення рішення суду, містить детальний опис виконаних адвокатом робіт із розрахунком затраченого часу, обумовлено загальну вартість роботи адвоката (а.с.79).
Для підтвердження факту оплати послуг адвоката на розгляд суду надано квитанцію №418611 від 22.04.2020 на суму 8000,00 грн, яка містить належне, повне найменування оплаченої послуги із зазначенням договору, справи, у якій надавалась правова допомога, що дозволяє суду ідентифікувати понесені позивачем згідно такої квитанції витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги позивачу у справі №300/636/20.
Аналізуючи наведені правові норми та доводи заяви позивача, колегія суддів приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).
Натомість, відповідачем не спростовано розміру заявлених позивачем у заяві вимог.
Щодо покликання скаржника на порушення судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення права на спростування відповідачем заявлених вимог, колегія суддів зауважує, що відповідні міркування щодо витрат на оплату послуг адвоката пенсійним органом було викладено у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законних рішень, які скасуванню не підлягають.
Крім того, 27 липня 2020 року позивачем до Восьмого апеляційного адміністративного суду подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року, у якій заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: 
-Договір про надання правової допомоги №20/07 від 20.07.2020, укладений позивачем з адвокатом Лютак Л.Л., предметом якого є надання правових послуг, пов`язаних з оскарженням пенсійним органом рішення у справі №300/636/20. Вказаним договором між сторонами обумовлено перелік правових послуг, які надаються адвокатом Клієнту, їх вартість та порядок розрахунку;
-акт прийому-передачі послуг №22.07/02 від 22.07.2020 по договору про надання правової допомоги №20/07 від 20.07.2020 з детальним описом робіт, виконаних адвокатом ОСОБА_2 по справі 300/636/20 у суді апеляційної інстанції;
-квитанція №418627 від 22.07.2020, яка містить належне, повне найменування оплаченої послуги із зазначенням договору, справи, у якій надаваласть правова допомога, вартість сплачених послуг - 4000,00 грн.
Аналізуючи наведені правові норми та доводи заяви, колегія суддів приходить до висновку про підтвердження позивачем здійснених витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, в заявленому розмірі.
Слід зазначити, що відповідну заяву позивачем подано до апеляційного суду з урахуванням порядку та строків, визначених ч.7 ст.139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки встановленні статтею 309 КАС України з врахуванням пункту 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 21 квітня 2020 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі №300/636/20 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (76018, вул. Січових Стрільців,15, м. Івано-Франківськ; ЄДРПОУ 20551088) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 4000 (п`ять тисяч) грн 00 коп, понесені на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська