22-ц/804/243/20 
                                                                                237/4569/17 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

Єдиний унікальний номер 237/4569/17 
Номер провадження 22-ц/804/243/20
16 липня  2020 року                                                                                      місто Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів –Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.
                 за участю секретаря – Сидельнікової А.В.
         сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського  районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року ухвалене у складі судді Ліпчанського С.М., повний текст якого складено 25 жовтня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-     
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1   звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якої зазначив, що 12 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником,  було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику у борг грошові кошти у сумі  200 000 доларів США зі строком повернення до 10 грудня 2015 року. Відповідно до п. 5.6 договору, сума позики отримана позичальником та перерахована ним під час підписання цього договору. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за договором позики, 15 жовтня 2012 року між  ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. 17 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги, за яким до останнього  перейшли права кредитора за договором позики, укладеним з ОСОБА_2 . З огляду на невиконання позичальником узятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів, ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 12 жовтня 2012 року в загальній сумі 8 887 464 гривень, що еквівалентно 331 251 доларам США та складається з боргу за позикою в сумі 5 366 000 гривень, що еквівалентно 200 000 доларам США, неустойки у вигляді пені, що обчислюється  від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 3 217 132 гривні, що еквівалентно 119 909 доларам США, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 304 318 гривень, що еквівалентно 11 342 доларам США. 
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року виправлено описку, допущену в рішенні Мар`їнського районного суду від 15 жовтня 2019 року, зазначена дата його ухвалення «15 жовтня 2019 року», замість  невірно вказаної «15 жовтня 2011 року».
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким  задовольнити його позовні вимоги. 

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив його представнику у проведенні дослідження нотаріально посвідченої копії договору позики від 12 жовтня 2012 року для встановлення приналежності підпису ОСОБА_2 ,  чим позбавив його  можливості надати доказ, який би міг спростувати твердження відповідача ОСОБА_2 щодо не укладання договору позики. Крім того, місцевий суд порушив його процесуальне право на  участь у судовому засіданні та розглянув справу 15 жовтня 2019 року за його відсутності. Також вважає, що оскільки договір позики від 12 жовтня 2012 року відповідачами не оскаржувався та матеріали справи не містять рішення про визнання його недійсним, є  підстави для стягнення суми боргу. 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Швидкий О.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 ,  просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В судове засідання апеляційної інстанції сторони та їх представники не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
  Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що згідно копії договору позики від 12 жовтня 2012 року, між ОСОБА_4 , як позикодавцем,  та ОСОБА_2 , як позичальником, був укладений договір позики б/н, який був посвідчений державним нотаріусом Сніжнянської державної нотаріальної контори  Таранцовим О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 451, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 200 000 (двісті тисяч) доларів США з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 10 грудня 2015 року (т.1 а.с 10).
Згідно копії договору поруки від 15 жовтня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за договором позики грошей на суму 200 000,00 грн,  між  ОСОБА_4 , як кредитором, та ОСОБА_3 , як поручителем, було укладено договір поруки (т.1 а.с.4). 
17 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступає, а  ОСОБА_1 набуває право вимоги за договором позики, посвідченим державним нотаріусом Сніжнянської державної нотаріальної контори  Таранцовим О. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 451 від 12 жовтня 2012 року, укладеним між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , включаючи право вимоги до спадкоємців позичальника або до інших осіб до яких перейшли обов`язки позичальника (т.1 а.с 7-9).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, у порушення вимог ст. ст. 80,81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами, зокрема оригіналу даного договору, що також унеможливило провести почеркознавчу експертизу у справі.
Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.  
Апеляційним судом встановлено, що згідно копії договору позики від 12 жовтня 2012 року, між ОСОБА_4 , як позикодавцем,  та ОСОБА_2 , як позичальником, був укладений договір позики б/н, який був посвідчений державним нотаріусом Сніжнянської державної нотаріальної контори  Таранцовим О. А. та зареєстрований в реєстрі за № 451, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 200 000 (двісті тисяч) доларів США з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 10 грудня 2015 року (т.1 а.с 10).
Згідно копії договору поруки від 15 жовтня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_2 за договором позики грошей на суму 200 000,00 грн,  між  ОСОБА_4 , як кредитором,  та ОСОБА_3 , як поручителем, було укладено договір поруки (т.1 а.с.4). 
17 жовтня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступає, а ОСОБА_1 набуває право вимоги за договором позики від 12 жовтня 2012 року, укладеним між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т.1 а.с 7-9).
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 06 червня 2018 року Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві  зареєстровано кримінальне провадження: 12018100060002421 за ст. 358 ч.1 КК України, згідно якого невстановлена слідством особа у невстановленому місці у невстановлений час підробила документи від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та в подальшому незаконно заволоділа її нерухомим майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1.а.с.114).
23 жовтня 2018 року позивач долучив до матеріалів справи  копію  договору позики, яка 22 листопада 2017 року була  посвідчена  приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Задорожним Д.В. (т.1 а.с.197).
Згідно інформації з Костянтинівського відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області, 22 листопада 2017 року у ОСОБА_1 біля залізничного вокзалу з його автомобіля «Газель» АН 0591ІМ невідомі викрали портфель з документами, серед яких були: копії та оригінали банківських документів, копії та оригінали документів з судової справи, копії паспорту та копія довідки про присвоєння ІНПП, робочі проекти та довідки (т.1.а.с.198)
         Відповідно до статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
           Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
           За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.    
              Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
           Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
           Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
            Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
           Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
            Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
           Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
          У відповідності до положень статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
            Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.
           Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи.
           Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
           Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
            Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
         Врахувавши те, що позивач на вимогу суду не надав оригінал договору позики від 12 жовтня 2012 року, на підставі якого він просив суд стягнути борг з відповідачів, взявши до уваги відсутність будь-якої інформації про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення зазначеного договору, заперечення відповідача щодо укладення вказаного договору, а також неможливість у зв`язку з відсутністю оригіналу договору позики надання експертами висновку щодо підписання договору позичальником, суд першої інстанції,  дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки на їх обґрунтування позивач не надав суду належні та допустимі докази, які суд витребовував, не довів їх переконливості, а також не підтвердив обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог. 
Доводи апеляційної скарги про незаконність відмови у задоволенні судом першої інстанції клопотання представника позивача про проведення у справі почеркознавчої експертизи є необґрунтованими, оскільки така експертиза на час заявлення такого клопотання вже призначалась судом і згідно повідомлення № 5147/5148 від 30 травня 2019 року, судові експерти Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса повідомили про неможливість надання висновку, зокрема, з огляду на ненадання оригіналу досліджуваного документа -  договору позики від 12 жовтня 2012 року (т.2. а.с.10).
Посилання позивача на те, що 15 жовтня 2019 року суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, чим порушив його процесуальні права,  є неспроможними, оскільки в даному судовому засіданні був присутній представник позивача, який не заявляв клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на бажання останнього приймати участь у судовому засіданні.   
          Та обставина, що договір позики не був оспорений відповідачами та його недійсність не була встановлена рішенням суду не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки ці висновки суду зводяться до того, що позивач не надав суду належні та допустимі докази на обґрунтування своїх позовних вимог щодо укладення договору позики.
           Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази (у тому числі у оригіналах згідно статті 95 ЦПК України) тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.
          Отже, суд першої інстанції,  виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої  інстанції -  залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мар`їнського  районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Судді:

Повний текст постанови складений 21 липня  2020 року. 

Суддя: