КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/7407/18                                                                      Головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
Провадження № 22-ц/824/5356/2020                                                Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
1 липня 2020 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції Українина рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року у справі за позовом Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2018 року Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції Українизвернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
На обгрунтування позову зазначено, що з 14 травня 2015 року відповідачі тимчасово проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 , балансоутримувачем якого є позивач. За тимчасове перебування у гуртожитку до 10 листопада 2015 року включно ними справно здійснювалася оплата. Однак, починаючи з 11 листопада 2015 року відповідачі перестали здійснювати будь-яку оплату за проживання, продовжуючи при цьому користуватися послугами гуртожитку. У період з 11 листопада 2015 року по 6 грудня 2017 відповідачами не здійснено жодного платежу, тому за ними рахується заборгованість на загальну суму 86 770,00 грн. Оскільки відносини між сторонам є грошовим зобов`язанням, то відповідачі мають сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, розмір яких за розрахунками відповідача складає 15 383,54 грн та 3 343,86 грн відповідно.
Посилаючись на зазначені обставини, Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 86 770,00 грн заборгованості за фактичне перебування у гуртожитку, 15 383,54 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 3 343,86 грн трьох процентів річних, а всього стягнути 105 497,40 грн та понесені судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 6 грудня 2019 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - адвоката Рущака В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що у даній справі не ставилося питання щодо відшкодування вартості комунальних послуг, як помилково вважав суд першої інстанції, а перебування в гуртожитку на підставі цивільно-правової угоди. Спір між сторонами виник щодо невиконання відповідачами зобов`язань по сплаті коштів за тимчасове користування ліжко-місцями у гуртожитку, яке регулюється цивільним законодавством, зокрема статтями 526, 611, 651, 907, 910 ЦК України, а не з надання комунальних послуг, на невірності розрахунку за якими наголосив суд першої інстанції. Суд в оскаржуваному рішенні також послався на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», проте цей Закон не має відношення до предмета спору та не пов`язаний з доказами, наявними у матеріалах справи. Кімната у гуртожитку відповідачам надавалась не у порядку реалізації місцевою державною адміністрацією повноважень щодо надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, а шляхом укладення між відповідачами та державним закладом освіти, правонаступником якого є позивач, цивільно-правової угоди про тимчасове надання кімнати у гуртожитку для тимчасового перебування і спору стосовно встановлення тарифів не виникало.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що у відповідачів відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем, адже між сторонами не було укладено договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду чи інших правочинів, ордери на імена відповідачів також не видавалися, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є безпідставними. Крім того, з листопада 2015 року по грудень 2017 відповідачі не проживали у гуртожитку, а доводи апеляційної скарги про неможливість застосування норм ЖК Української РСР, Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є необґрунтованими.
Відзиви інших відповідачів на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тимчасове проживання в гуртожитку.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції Україниє балансоутримувачем приміщення по АДРЕСА_1 , в якому розташований гуртожиток. 
До передачі цього приміщення на баланс позивача його балансоутримувачем був державний заклад післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості», правонаступником якого є позивач.
Відповідачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають статус внутрішньопереміщених осіб, що підтверджується довідками № 30001002188 від 18 листопада 2014 року та № 3001000667 від 24 жовтня 2014 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.
З квітня 2014 року на прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації (телефонний режим) на тимчасове проживання в гуртожитку державного закладу до гуртожитку по АДРЕСА_1 було поселено частину внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції.
Як пояснив відповідач ОСОБА_2 , він, його мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_3 мають статус внутрішньопереміщених особи. Із жовтня 2014 року по липень 2015 року він проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Заселившись у гуртожиток, відповідач щомісяця сплачував грошові кошти за проживання, отримуючи квитанції про оплату за проживання. У липні 2015 року він виїзджав за кордон. Із жовтня по кінець листопада 2015 року він проживав у вказаному гуртожитку у кімнаті № 202 разом з матір`ю, сплачуючи щомісячну плату за оренду кімнати гуртожитку у розмірі 2 800 грн. Приблизно наприкінці листопада 2014 року керівництво гуртожитку відключило гуртожиток від електроенергії та води. Внаслідок відключення від комунікацій подальше проживання в кімнаті гуртожитку стало неможливим, у зв`язку з чим відповідачі вимушені були залишити кімнату, де проживали, та винаймати житло в іншому районі міста.
Суд встановив, що договір про надання комунальних послуг чи будь-яких інших правочинів щодо проживання гуртожитку між сторонами у встановленому законом порядку не укладалися, а спір виник щодо оплати отриманих послуг за проживання та виставлених тарифів зі сторони позивача.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.
Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
В статті 129 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин було врегульоване Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі - Положення про гуртожитки).
Згідно з положеннями пунктів 4, 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки особи, які проживають в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги.Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.
За таких умов мешканці гуртожитку оплачують вартість комунальних послуг, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також інші послуги, якщо вони надаються за згодою мешканців гуртожитку та оплачуються на договірних засадах.
За правилами частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).
Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».
Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід`ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.
Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).
Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535цс15.
Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 81 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Як вбачається з матеріалів справи, Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України у квітні 2018 року звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за фактичне перебування у гуртожитку за період з 11 листопада 2015 року по 6 грудня 2017 року з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення боргу.
На підтвердження суми заборгованості позивачем надані звіти щодо фактичного перебування у кімнаті гуртожитку Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України.
Суд першої інстанції з обґрунтованою критичністю поставився до цих копій звітів щодо фактичного перебування відповідачів у гуртожитку з листопада 2015 року по грудень 2017 року з огляду на те, що зазначені звіти підписані фізичними особами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є адміністраторами, а ОСОБА_5 - завідуючий гуртожитком, тобто особами, які є працівниками позивача та відповідно перебувають у службовій залежності від нього. Звіти складені за однією формою без посилання на документ, якими вони встановлені. Позивачем не надано документів, які б встановлювали порядок складення звітів щодо фактичного перебування, підстав складення таких звітів, повноважень осіб, які підписали звіти.
Встановлено, що питання щодо конфліктної ситуації про неякісне надання комунальних послуг внутрішньо переміщених осіб в гуртожитку на АДРЕСА_1 піднімалося у доповіді щодо ситуації з правами людини в Україні 16 лютого - 15 травня 2016 року Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини.
На порушення вимог статей 77 - 80 ЦПК України позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів відповідності встановленого ним тарифу, який включає плату за проживання в гуртожитку та плату за житлово-комунальні послуги, вимогам Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 869 від 1 червня 2011 року, а також не надав доказів про показники (складові), які включаються до тарифів на комунальні експлуатаційні послуги за розрахунком вартості розміщення та надання відповідної житлової площі для проживання в гуртожитку та ї відповідність Порядку.
Отже, за відсутності даних з чого складається сума нарахованої позивачем заборгованості, за якими тарифами Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України проведений розрахунок розміру плати за гуртожиток, а також за відсутності погодженого сторонами розміру такої плати в договорі найму житлового приміщення, є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог про солідарне стягнення 86 770,00 грн заборгованості за фактичне перебування у гуртожитку, 15 383,54 грн інфляційного збільшення суми боргу та 3 343,86 грн трьох процентів річних, а всього -105 497,40 грн заборгованості з відповідачів на користь позивача.
При цьому розселення внутрішньо переміщених осіб (малозабезпечених) на сьогодні існує в об`єктах державної власності (готелі, гуртожитки, літні табори, санаторії, пансіонати).
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального, а саме Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який не має відношення до предмета спору та не пов`язаний з доказами, наявними у матеріалах справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачі у справі були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб у 2014 році.
Додатково колегія суддів вказує, що аналогічні за своїм змістом позовні вимоги уже пред`являлися Інститутом права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до інших внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції, які проживали чи проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 та за результатом їх розгляду, зокрема цивільних справ № 752/7418/16-ц і № 752/492/16-ц, судами першої, апеляційної та касаційної інстанції було відмовлено у стягненні спірної заборгованості.
З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 6 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                              Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                         С.А. Голуб

                                                                                                                    Д.О. Таргоній