П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
25 червня 2020 року 
м. Київ 
Справа № 520/2261/19
Провадження № 11-957заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача Князєва В. С.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю:
секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,
представниці відповідача - Русакової І. Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до держави України в особі Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2019 року (судді Желтобрюх І. Л., Бевзенко В. М., Данилевич Н. А., Смокович М. І., Стрелець Т. Г.),
 
У С Т А Н О В И Л А :
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.    ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила: визнати протиправною бездіяльність держави України в особі Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), що спричинила порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді в цій справі; стягнути з держави України в особі ВРП на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 в сумі 24 385,15 грн, а також судові витрати в розмірі 12 352,24 грн, які складаються із суми судового збору в розмірі 2 305,20 грн, суми сплаченої комісії за перерахування грошових коштів у розмірі 47,04 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.
2.   На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на розгляді в Дзержинському районному суді міста Харкова перебуває цивільна справа № 638/2261/18 за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. Провадження в цій справі було відкрито 22 березня 2018 року, а 16 листопада 2018 року вона заявила відвід головуючому судді, однак станом на час звернення із цим позовом (березень 2019 року) ані заяву, ані справу розглянуто не було. На переконання позивачки, це свідчить про бездіяльність судової системи України при відправленні правосуддя в цивільній справі № 638/2261/18 та порушення державою Україною як учасницею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) обов`язку організувати свою судову систему таким чином, щоб судді мали можливість розглядати справи протягом розумного строку. Позивачка вважає, що в Україні обов`язок належно організувати судову систему покладено на ВРП, тому бездіяльність держави в особі саме цього органу призвела до порушення прав ОСОБА_1 на судовий захист, а саме - на розумний строк розгляду справи № 638/2261/18 судом.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
3.   Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 18 липня 2019 року в задоволенні позову відмовив.
4.   За висновком суду першої інстанції, для встановлення факту бездіяльності суб`єкта владних повноважень належить з`ясувати, які дії відповідно до закону він мав вчинити, проте не вчинив, чи яке рішення повинен був прийняти, але не прийняв. Суд констатував, що в цій справі не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про допущення ВРП як відповідачем, який уособлює державу у спірних правовідносинах, протиправної бездіяльності стосовно позивача. Водночас ОСОБА_1 не навела конкретної норми закону, яку, на її переконання, порушив відповідач. Суд першої інстанції зауважив, що та обставина, що до компетенції ВРП входить широке коло питань, пов`язаних із належною організацією діяльності судової системи України, не надає цьому органу права у будь-який спосіб впливати на суддю при відправленні ним правосуддя, оскільки це забороняється законом (стаття 126 Конституції України).
 
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
5.   В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2019 року та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю.
6.   На обґрунтування своїх вимог скаржниця зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а зроблені ним висновки не відповідають установленим у справі обставинам. Зокрема, звертає увагу на те, що визначила відповідачем у справі державу Україну і оскаржує саме її бездіяльність, а не ВРП. Суд першої інстанції залишив це поза увагою, до того ж усупереч вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) поклав обов`язок доказування на позивачку, хоч за частиною другою статті 77 КАС саме суб`єкт владних повноважень повинен доказати правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності. Крім цього, суд не вказав, який саме орган в Україні є відповідальним за роботу судової системи і не здійснив заміну первісного відповідача належним відповідачем, якщо вважав, що ВРП не є таким органом.
Позиція учасників справи щодо апеляційної скарги
7.   У відзиві на апеляційну скаргу ВРП заперечує проти доводів ОСОБА_1 та просить залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції. Вважає наведені в апеляційній скарзі аргументи такими, що не заслуговують на увагу.
8.   Загалом, наведені у відзиві доводи відтворюють ті мотиви, якими суд першої інстанції обґрунтував своє рішення. Водночас ВРП акцентувала увагу на тому, що позивачка не ставила питання про порушення цим органом вимог закону у процедурі дисциплінарного провадження, натомість її вимоги фактично обумовлені незгодою з порушенням суддею Дзержинського районного суду міста Харкова розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді в межах цієї справи, однак ВРП не має права впливати на суддю при відправленні правосуддя.
Рух апеляційної скарги
9.   Ухвалою від 18 вересня 2019 року Велика Палата Верховного Суду поновила ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2019 року, відкрила провадження за цією апеляційною скаргою та витребувала з названого суду справу № 520/2261/19.
10.        Ухвалою від 16 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду призначила цю справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, про що було повідомлено її учасників.
Установлені судом першої інстанції обставини справи
11.        У провадженні Дзержинського районного суду міста Харкова перебуває цивільна справа № 638/2261/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
12.        Провадження в цій справі було відкрито 22 березня 2018 року ухвалою судді цього суду Шестак О. І.
13.        21 червня 2018 року у справі прийнято заочне рішення, яким позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_4 , у розмірі 8000 грн щомісячно починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження.
14.        30 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова із заявою про перегляд заочного рішення цього суду від 21 червня 2018 року. Заяву розподілено судді Омельченко К. О.
15.        Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року зазначену заяву було задоволено, оскаржуване заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку на 16 листопада 2018 року.
16.        15 листопада 2018 року ОСОБА_1 та її представник подали заяву про відвід судді Омельченко К. О., однак, як зазначила позивачка, станом на час звернення до суду із цим позовом згадана заява, як і справа № 638/2261/18, розглянуті не були.
17.        03 грудня 2018 року та 08 лютого 2019 року представник позивачки Лукашенко О. В. подав до ВРП дисциплінарні скарги щодо неналежної поведінки судді Омельченко К. О. під час розгляду цивільної справи № 638/2261/18.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
18.        Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
19.        Згідно із частинами першою та другою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
20.        Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частини перша, друга статті 126, частина перша статті 129 Конституції України).
21.        За правилами частини четвертої статті 55 КАС (у редакції, чинній на час розгляду і вирішення справи судом) держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.
22.        Згідно із частинами першою та другою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади - судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя. ВРП, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Державна судова адміністрація України та Національна школа суддів України, інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності судів у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами.
23.        Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.
24.        ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (частина перша статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
25.        Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює Дисциплінарні палати із числа членів ВРП (частина друга статті 26 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
26.        Суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, визначених у статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
27.        Згідно із частиною першою статті 107 цього Закону право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа.
Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду, рішення якого переглядається
28.        Як убачається з матеріалів справи, у своєму позові позивачка ставить питання про визнання протиправною бездіяльності держави України в особі ВРП, що спричинила порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді, поданої в межах цієї ж справи. На її переконання, ці обставини стали наслідком неналежної організації державою Україною її судової системи, за що відповідальна ВРП.
29.        Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
30.        Суд першої інстанції правильно зазначив, що для встановлення факту бездіяльності суб`єкта владних повноважень потрібно з`ясувати, які дії відповідно до закону він мав вчинити, проте не вчинив, чи яке рішення повинен був прийняти, але не прийняв.
31.        При цьому слід зауважити, що передбачене статтею 55 КАС правило про те, що держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу.
32.        З огляду на зміст заявлених позивачкою вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів суд попередньої інстанції обґрунтовано указав на те, що фактично вони стосуються незгоди з порушенням суддею Дзержинського районного суду міста Харкова Омельченко К. О. передбачених процесуальним законом строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді, поданої в цій же справі.
33.        Стверджуючи про бездіяльність ВРП як органу, який уособлює державу у спірних правовідносинах, позивачка послалася на те, що саме за цим органом держава закріпила широке коло повноважень, пов`язаних з належною організацією діяльності судової системи України.
34.        Однак системний аналіз положень статті 131 Конституції України та статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у яких визначено коло повноважень ВРП, а також статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що ВРП не наділена повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання ним строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.
35.        ВРП і її дисциплінарні органи мають право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах визначеної законом процедури дисциплінарного провадження. Поза цією процедурою закон не допускає можливості здійснення ВРП оцінки дій судді при відправленні правосуддя.
36.        Право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа (частина перша статті 107 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Жодних обмежень щодо суб`єкта звернення з дисциплінарною скаргою згаданий Закон не містить. Таке право передбачено законом саме з метою інформування ВРП як органу, відповідального за формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, про відомі їм факти й обставини неналежної поведінки судді.
37.        У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 реалізувала своє право, звернувшись до ВРП зі скаргами про вчинення дисциплінарного поступку суддею Дзержинського районного суду міста Харкова Омельченко К. О. Отже, саме в цій процедурі ВРП може перевірити законність дій судді, що стали підставою для звернення до суду із цим позовом.
38.        Втім у матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували факт допущення ВРП протиправної бездіяльності та існування причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю і несвоєчасним розглядом цивільної справи № 638/2261/18.
39.        Велика Палата Верховного Суду зазначає, що лише в межах дисциплінарного провадження ВРП може оцінити обставини, що призвели до розгляду згаданої цивільної справи поза межами установлених законом строків, зокрема з`ясувати, чи було це наслідком протиправного порушення суддею вимог законодавства або ж недотримання розумного строку розгляду справи було викликане певними чинниками, що об`єктивно унеможливлювали її розгляд чи перешкоджали цьому (наприклад, об`єктивною неможливістю сформувати склад суду, перебування судді або учасника (учасників) справи в стані тимчасової непрацездатності, надмірним навантаженням на суддю, зловживанням учасником справи процесуальними правами та ін.), адже у кожній конкретній ситуації суд має віднайти баланс між потребою розглянути справу якомога швидше та вимогою дотримання прав всіх її учасників.
40.        Наведене дає підстави для висновку про те, що порушене позивачкою питання щодо стягнення з держави України в особі ВРП компенсації за недотримання судом розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 не може бути вирішене поза зв`язком зі з`ясуванням конкретних обставин її розгляду та оцінкою дій судді в цьому процесі, що відноситься до виключної компетенції ВРП у межах відповідних дисциплінарних процедур.
41.        Наразі таких обставин не встановлено, водночас позивачка не ставить питання про порушення ВРП вимог закону у процедурі дисциплінарного провадження.
42.        Беручи до уваги наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для висновку, що ВРП допустила протиправну бездіяльність відносно позивачки і вона зазнала порушення права на розгляд цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді, поданої в цій же справі, в розумний строк саме у зв`язку з неналежним виконанням ВРП своїх повноважень.
43.        Із цього приводу суд першої інстанції небезпідставно зауважив, що позивачка, обґрунтовуючи свої доводи, не зазначила конкретної норми закону, яку, на її переконання, порушила ВРП у правовідносинах, щодо яких виник спір.
44.        Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності держави України в особі ВРП, що спричинила порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 638/2261/18 та заяви про відвід судді в межах цієї ж справи, а також похідних вимог про стягнення компенсації.
45.        В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що вона визначила відповідачем у справі державу Україну й оскаржує саме її бездіяльність, а не ВРП, однак такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на положення статті 55 КАС, за якими держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.
46.        Посилання скаржниці на те, що суд першої інстанції не вказав, який саме орган в Україні є відповідальним за роботу судової системи, і не здійснив заміну первісного відповідача належним відповідачем, Велика Палата Верховного Суду відхиляє, оскільки в оспорюваному рішенні суд звертав увагу на положення статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою визначено систему забезпечення функціонування судової влади. Водночас щодо здійснення заміни відповідача слід зазначити, що в Україні немає органу, який би здійснював нагляд і контроль за діяльністю суддів поза межами дисциплінарних процедур, оскільки це суперечило б конституційним гарантіям незалежності суддів та недопустимості впливу на них при відправленні правосуддя.
47.        Доводи скаржниці про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС поклав обов`язок доказування на позивачку, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
48.        Згідно зі статтею 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
49.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення немає.
Висновки щодо розподілу судових витрат
50.        Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
51.        Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 316, 322 КАС, Велика Палата Верховного Суду,
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 липня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя-доповідач	 	В. С. Князєв	
Судді:	 	 	 	
 	Н. О. Антонюк	 	О. С. Золотніков	
 	Т. О. Анцупова	 	О. Р. Кібенко	
 	С. В. Бакуліна	 	Н. П. Лященко	
 	В. В. Британчук	 	О. Б. Прокопенко	
 	Ю. Л. Власов	 	О. М. Ситнік	
 	М. І. Гриців	 	В. Ю. Уркевич	
 	Д. А. Гудима	 	О. Г. Яновська	
 	Ж. М. Єленіна