ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14728/18                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
                                                                                                    Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                                      Епель О.В., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві   про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо проведення документальної невиїзної перевірки фізичної особи - ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору від доходів, отриманих як додаткове благо за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, результати якої оформлені актом від 08.05.2018 № 2250/26-15-42-03/26-15-42-03/2709213138;
- визнати протиправним та скасувати прийняті на підставі акту від 08.05.2018 № 2250/26-15-42-03/26-15-42-03/2709213138 податкові повідомлення-рішення: 
№ 0063474203 від 31.05.2018, яким встановлено податкове зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 442 989, 04 грн за порушення п. 163.1 ст. 163, п. 164.1 ст. 164, пп. 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164 ПК України;
№ 0063484203 від 31.05.2018 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафи) у сумі 510, 00 грн за порушення п.п. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України; 
№ 0063494203 від 31.05.2018, яким встановлено податкове зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції з військового збору у розмірі 36 915, 77 грн за порушення п. 16 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено порядок повідомлення платника податків про призначення перевірки, що є підставою для визнання актів індивідуальної дії, прийнятих за наслідком такої перевірки, незаконними.
По суті інкримінованого податкового правопорушення, позивач вказує, що кредитна заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання своїх договірних зобов`язань за договором і яка була анульована (прощена) банком за його рішенням,  не є доходом платника податків, який підлягає оподаткуванню  в розумінні ПК України. Також посилається на пункт 8 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, яким визначено, що сума прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці не відноситься до додаткового блага платника податку і не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що базою оподаткування в даному випадку є основна сума боргу за кредитним договором, прощена (анульована) кредитором, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування процентів та неустойки. У свою чергу відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду, що банком списано саме основну суму заборгованості за кредитом, а докази зазначених обставин не були покладені в основу оскаржуваного повідомлення-рішення. Відтак, на переконання суду, відсутні підстави для застосування до позивача відповідальності за отримання додаткового блага, адже жодного блага в грошовій сумі або іншій матеріальній цінності позивачем не отримано.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
Свої доводи обґрунтовує тим, що п.п. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України  передбачає, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді, зокрема суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором. 
Таким чином, на переконання контролюючого органу, позивач, отримавши дохід, як додаткове благо, у сумі 1  968  840, 12 грн мав включити його до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, з якого в порядку, розмірах та строки самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб та відобразаити їх у річній податковій декларації.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Також, позивач просить суд здійснювати розгляд апеляційної скарги за його участі. Проте, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та відмовляє у заявленому клопотанні з огляду на приписи ч. 6 ст. 262 КАС України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_1 12 березня 2008 року укладено Кредитний договір № 047-2008-639. 
Предметом договору є кредит в сумі 102 870, 00 швейцарських франків.
13 травня 2016 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» укладено Додаткову угоду про припинення зобов`язань за Договором № 047-2008-639 від 12 березня 2008 року.
Згідно даної Угоди, з урахуванням сплати частини заборгованості, банком анульовано частину кредиту у розмірі 75 553, 61 швейцарських франків.
29 квітня 2017 року позивачем до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві подано податкову декларацію про майновий стан і доходи. В якій, заначено суму коштів, у розмірі 75 553, 61 франків, які анульовано банком.
Після подачі декларації, позивачем на адресу ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС Києві направлено заяву з приводу даних зазначених в декларації, отриману податковим органом 03.05.2017.
29.01.2018 позивачем до ГУ ДФС у м. Києві подано скаргу, з викладом обставин щодо оподаткування 75 553, 61 швейцарських франків.
ГУ ДФС у м. Києві направило запит № 5127/в/26-15-42-03-27 від 16.02.2018, в якому запропонувало позивачеві надати повну інформацію та її документальне підтвердження з питань отримання доходу, як додаткове благо у вигляді основної суми боргу.
ГУ ДФС у м. Києві листом № 6230/26-15-13-04-20 від 26.02.2018 у відповідь на скаргу позивача від 29.01.2018 повідомило, що ПАТ «Універсал Банк» відобразив в податковому розрахунку за формою № 1ДФ під « 126» ознакою отриманий ОСОБА_1 дохід, як додаткове благо у розмірі 1 968 840, 12 грн.
07.05.2018 року позивачем отримано повідомлення від 16.04.2018 № 17483/в/26-15-42-03-27 та копію наказу № 6625 від 16.04.2018 про проведення ГУ ДФС України з 16.04.2018 по 02.05.2018 документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 , з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору від доходів отриманих як додаткове благо за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.
На вказаний наказ позивач 14.05.2018р. до Державної фіскальної служби України подав скаргу щодо дій ГУ ДФС у м. Києві.
16 травня 2018 року позивачем отримано акт від 08.05.2018 № 2250/26-15-42-03/26-15-42-03/2709213138 за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки.
Проведеною перевіркою встановлено ряд порушень, а саме:
- п. 163.1 ст. 163, п. 164.1 ст. 164, пп. 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164 ПК України, внаслідок чого занижено ПДФО за 2016 рік на суму 354  391, 23 грн;
- пп. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України у зв`язку з ненаданням до перевірки книги обліку доходів і витрат;
-п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України через не нарахування та несплату до бюджету військового збору за 2016 рік у сумі 29  532, 61 грн.
В подальшому, на підставі вказаного акту перевірки, 31.05.2018 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:
№ 0063474203, яким визначено податкове зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції з податку на доходи фізичних осіб в сумі 442 989, 04 грн за порушення п. 163.1 ст. 163, п. 164.1 ст. 164, пп. 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164 ПК України;
№ 0063484203 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафи) у сумі 510, 00 грн за порушення п.п. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України; 
№ 0063494203, яким визначено податкове зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції з військового збору у розмірі 36 915, 77 грн за порушення п. 16 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.
Позивач скористався правом на адміністративне оскарження вказаних податкових повідомлень рішень, які рішенням Державної фіскальної служби України № 12544/в/99-99-11-02-01-14 від 21.08.2018 залишені без змін, а скарга без задоволення.
Позивач, вважаючи дії відповідача щодо проведення перевірки незаконними та винесені за наслідком проведення такої перевірки податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно.
Колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За змістом п. 73.3 ст. 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.
За встановленими обставинами справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві скеровано на адресу позивача запит від 16.02.2018 № 5127/в/26-15-42-03-27, в якому зазначено, що ОСОБА_1 подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік, але не задекларовано дохід у вигляді додаткового блага. З огляду на викладене, позивачеві запропоновано надати повну інформацію та її документальне підтвердження з питань отримання доходу, як додаткове благо у вигляді основної суми боргу. Також попереджено, що ненадання відповіді на запит є підставою для проведення документальної позапланової перевірки.
На підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 ПК України, у зв`язку з ненаданням ОСОБА_1 відповіді на запит контролюючого органу, начальником ГУ ДФС у м. Києві видано наказ від 16.04.2018 № 6625 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 .
Того ж дня видано повідомлення № 17483/в/26-15-42-03-27 про проведення перевірки.
Наведені документи 16 квітня 2018 року скеровані позивачеві рекомендованим листом та отримані ним 07 травня 2018 року.
За правилами пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Згідно з пунктом 79.3 статті 79 ПК України присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
Відповідно до абзацу 2 пункту 78.4 статті 78 ПК України, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Незважаючи на проголошену пунктом 79.3 статті 79 ПК України необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України.
Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин,  документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
На переконання колегії суддів, з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.
Крім того, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.
Невиконання умов встановлених пунктом 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме - компетенції у податкового органу на прийняття акту індивідуальної дії.
Даний висновок узгоджується із правовою позицію Верховного Суду викладеною у постановах від 16 січня 2018 року в справі № 2а/1570/4582/11, від 23 січня 2018 року в справі № 804/12558/14.
Враховуючи, що наказ про призначення перевірки був вручений ОСОБА_1 07 травня 2018 року, а перевірка проводилась з 16 квітня 2018 року по 02 травня 2018 року, відповідачем не дотримано вимоги ст. 79 ПК України, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання протиправними дії контролюючого органу щодо проведення документальної невиїзної перевірки фізичної особи - ОСОБА_1 є цілком обґрунтованими.
З огляду на те, що рішення органів податкового контролю не можуть ґрунтуватися на матеріалах перевірок, проведених з порушенням встановлених законом підстав, а прийняті на підставі таких перевірок рішення підлягають скасуванню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправності прийнятих, на підставі висновків проведеної з порушенням законних підстав перевірки, податкових повідомлень-рішень та їх скасування.
Стосовно суті виявлених під час перевірки податкових правопорушень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Спірним питанням в межах даної справи є правомірність віднесення ДФС суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Вимоги ДФС щодо сплати позивачем військового збору, обрахованого з такої суми, та зобов`язання позичальника відобразити анульовану суму боргу у складі оподаткованого доходу шляхом подачі податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік є похідними за своєю суттю, оскільки безпосередньо пов`язані із нарахуванням фіскальними органами оподатковуваного доходу позивача як об`єкту оподаткування військовим збором.
Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.
Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (позичальник) та ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір № 047-2008-639 від 12.03.2008. 
13 травня 2016 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» укладено Додаткову угоду про припинення зобов`язань за Договором № 047-2008-639 від 12 березня 2008 року.
Пунктом 10 цієї Додаткової угоди позивача повідомлено, що сума анульованого (прощеного) кредитором боргу включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, з якого позичальник, в порядку, розмірах та строки, передбачені чинним законодавством України, самостійно сплачує податок  з доходів фізичних осіб та відображає їх у річній податковій декларації.
Листом від 14.03.2018 № 1872ГО ПАТ «Універсал Банк» надав ГУ ДФС у м. Києві інформацію, що банком прощено заборгованість позичальнику ОСОБА_1 в сумі 75  553, 61 франків, що еквівалентно 1  968  840, 12 грн. Суму прощеного боргу включено до Податкових розрахунків суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку ( форма 1-ДФ) за підсумками звітних періодів 2016 року з ознакою доходу « 126» - дохід, отриманий платником податку як додаткове благо.
На думку контролюючого органу, кредитором було дотримано умови щодо повідомлення боржника про прощення (анулювання) боргу, визначені статтею 164 ПК України, а відтак, позивач зобов`язаний був відобразити суму отриманого додаткового блага в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік та самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб.
Зі змісту додаткової угоди вбачається, що сума прощення становить 75  553, 61 франків, яка складається з основної суми кредиту у розмірі 75  553, 61 франків. Сума процентів, комісій винагород, інших можливих плат позичальника становить 0, 00 франків.
З акту перевірки та долученого розрахунку податкового зобов`язання вбачається, що відповідачем, як за базу оподаткування, взято анульовану банком заборгованість у розмірі 1  968  840, 12 грн і саме на вказану суму позивачу нарахований податок на доходи фізичних осіб.
Отже, контролюючий орган обґрунтовано вважав, що у даному випадку доходом позивача є основна сума боргу (тіло кредиту) у розмірі 1  968  840, 12 грн. 
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 162.2.17 пункту 16.2 статті 162 ПК України, є вичерпним, до якого згідно з підпунктом «д» включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.
Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти (у випадку їх нарахування), які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.
З викладеного слідує, що під додатковим благом розуміється тільки основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.
За таких обставин, правильною є позиція відповідача щодо порушення позивачем абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України та про нарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, де базою оподаткування визначено тіло кредиту.
Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Фізичні особи - за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб - підприємців є 2015 рік.
Тобто, отримання фізичною особою доходу, зокрема, у вигляді додаткового блага, обумовлює виникнення в неї обов`язку зі сплати військового збору з такої суми, що свідчить про обґрунтованість висновків податкового органу і в цій частині.
При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 посилається на те, що при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень податковим органом безпідставно не застосовано пункт 8 підрозділу 1 розділу XX Перехідних положень ПК України, яким передбачено, що не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 01 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, непогашених до 01 січня 2014 року.
Аналіз цієї новели Податкового кодексу України свідчить про те, що прощена (анульована) кредитором сума (розмір якої дорівнює різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 1 січня 2014 року) не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу за наявності всіх обов`язкових умов: 1) фінансовий кредит в іноземній валюті не був погашений станом на 01 січня 2014 року; 2) операція з прощення (анулювання кредиту) здійснена після 01 січня 2015 року; 3) відбулась зміна валюти зобов`язання за кредитом з іноземної валюти у гривню.
Враховуючи, що між позивачем та кредитором не було жодних угод про зміну валюти зобов`язання за кредитним договором, вказана норма не може поширювати свою дію на правовідносини у даній справі. При цьому, ОСОБА_1 , як позичальника, повідомлено про прощення (анулювання) саме основної суми боргу, а не різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.
Стосовно податкового повідомлення-рішення № 0063484203 від 31.05.2018, яким позивачу нараховано адміністративний штраф в розмірі 510, 00 грн за ненадання до перевірки книги обліку доходів і витрат, слід зауважити, що норми Податкового кодексу України не покладають на фізичних осіб обов`язок з ведення бухгалтерського та податкового обліку своїх доходів, а також книги обліку доходів і витрат, у зв`язку з чим це рішення не є протиправним. Також, відсутність пояснення платника податків з цього приводу відбулась внаслідок процедурних порушень у вигляді неналежного повідомлення позивача про проведення перевірки.
В межах розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до наявності підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року змінити в мотивувальній частині, в іншій частині це рішення - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

Судді:                                                                                          О.В. Епель

                                                                                                    О.М. Оксененко