Єдиний унікальний номер 236/1020/20 
Номер провадження 22-ц/804/2328/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

01  жовтня 2020 року                                            м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Канурної О.Д., 
суддів: Мальованого Ю.М., Мірути О.А.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 квітня 2020 року у цивільній справі № 236/1020/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (суддя першої інстанції ОСОБА_2 ), -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з 1 липня 2016 року і по 17 липня 2017 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» черговою по переїзду 3 розряду виробничого підрозділу «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
В даний час Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізниця».
З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.
Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 24696,91 грн. (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 17849,34 грн.), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як позивачу повідомили, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року.
Добровільно сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі боржник відмовляється.
ОСОБА_1 просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 17849,34 грн.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволені.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 17849,34 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів).
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу, яка разом з матеріалами справи надійшла до Донецького апеляційного суду.
В обґрунтування апеляційної скарги Акціонерне товариство «Українська залізниця» посилається на те, що не погоджується з зазначеним рішенням та вважає, що суд помилково дійшов висновку та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог не врахувавши фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.
Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» просить Донецький апеляційний суд рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 квітня 2020 року по цивільній справі № 236/1020/20 скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 серпня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та надано позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі.
Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 96,97,98). Копія апеляційної скарги відповідача позивачем по справі отримана (а.с. 98). Відзив на апеляційну скаргу від позивача по справі до Донецького апеляційного суду не надійшов. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 2102,00 грн.
Враховуючи, що ціна позову у цій справі складає 17849,34 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили, колегія суддів вважає, що справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815.
Згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 29.06.2016 року 17.07.2017 працювала на посаді чергового по переїзду 3 розряду ВП «Луганська дистанція сигналізації та зв`язку» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Наказом начальника СП «Луганської дирекції залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.
Згідно з Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 1512-ОС ОСОБА_1 з 17.07.2017 звільнена з посади чергового по переїзду 3 розряду ВП «Луганська дистанція сигналізації та зв`язку» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Зазначений наказ видано структурним підрозділом Луганська дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 18 днів відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати, є безпідставними, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. 
Як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України,  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 ст. 77 ЦПК України,  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру позивачем до позовної заяві надані: наказ (розпорядження) № 1512 – ОС  від 17.07.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи  з 17.07.2017 року за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з компенсацією за 18 днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 15); розрахункові листи (табулеграми) за період з березня 2017 – 17 липня 2017 року, в яких зазначені суми до виплати за березень 2017 року – 1927,15 грн., квітень 2017 року – 4353,67 грн., травень 2017 року – 2384,31 грн., червень 2017 року – 1643,34 грн., липень – 7540,87 грн. (втому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні) (а.с. 16-20).
До розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).
Відповідно до зведеного розрахунку загальної суми на відшкодування заробітної плати позивача ОСОБА_1 , підписаного заступником начальника Приходько І.І. та головним бухгалтером ОСОБА_3 , всього відшкодування до виплати становить – 17849,34 грн. (а.с. 23).
Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані, головним бухгалтером, працівником кадрових служби, головним інженером, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 15 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень – «0» (а.с. 26-31).
Відповідно до копії журналу обліку простою переїзда третього околотка, ОСОБА_1 перебувала у простої у березні 9 днів(65 год.), у квітні 4(24), у травні 15(106), у червні 24(158), у липні 14(96) (а.с. 32-41).
Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Апеляційний суд вважає, що позивач надала до суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 12.04.2017 року адміністративна будівля Дирекції (м. Луганськ, вул.Кірова, 44) була захоплена невідомими особами, про що зазначено у висновку Торгово-промислової палати, здійснити нарахування заробітної плати неможливо, є безпідставними, оскільки форс-мажорні обставини свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати  належних сум у с троки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Але жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.
Закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.
Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. 
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Що стосується виплати заробітної плати, то відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заробітна плата в розмірі 17849,34 грн.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача.
На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 квітня 2020 року і задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 квітня 2020 року  - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку, як така, що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Судді:

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2020 року

Суддя:                                 О.Д.Канурна