У Х В А Л А
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 461/1781/13-ц
провадження № 61-8882ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу, особи, яка не брала участі у розгляді справи,-  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом з позовом про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.
Позов обгрунтований тим, що ОСОБА_2 проживає у квартирі  АДРЕСА_1 , тривалий час користується нежитловими приміщеннями у вказаному будинку площею 52,2 кв.м., що на поверховому плані будинку позначені індексами 19-1, 19-2, 19-3, такі закріплені за ним та використовуються ним для господарських потреб. Ці приміщення належать до допоміжних приміщень будинку згідно з Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». В обласному Комунальному підприємстві Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») відсутні відомості щодо майнової приналежності спірних нежитлових приміщень під індексами 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв.м. у будинку АДРЕСА_2 . Оскільки позивач тривалий час користується зазначеними вище приміщеннями, у зв`язку із відсутністю можливості їх приватизації, так як згідно інформації реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції відсутні дані щодо майнової приналежності цих приміщень, просив суд визнати за ним право власності на такі та зобов`язати реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ним право власності на вказані нежитлові приміщення.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено . Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м., які знаходяться у будинку АДРЕСА_2 та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») від 22 січня 2001 року індексами 19-1 площею 11,3 м. кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м. кв.
Зобов`язано реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м., які знаходяться у будинку  АДРЕСА_2 та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 22 січня 2001 року індексами                  19-1 площею 11,3 м. кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м. кв.
Задовольнивши позов ОСОБА_2 та визнавши за ним право власності на нежитлові приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 та тривалий час користується нежитловими приміщеннями, позначеними індексами 19-1, 19-2 та 19-3 на поверховому плані будинку, такі закріплені за ним та використовуються ним для господарських потреб, а будь-які відомості про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення під індексами 19-1, 19-2 та 19-3 у будинку АДРЕСА_2 , приналежність таких приміщень чи віднесення їх до індивідуально визначеного майна відсутні. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дорошенка 25», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що визнавши за позивачем право власності на нежитлові приміщення в багатоповерховому будинку, суд не врахував, що доказів того, що між сторонами дійсно виник спір з приводу їх приватизації, як і доказів закріплення таких за позивачем, матеріали справи не містять. Крім того, суд не з`ясував, чи підлягає таке право позивача захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 травня 2018 року.
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, судовий збір сплачено.
Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. Якщо разом з касаційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття касаційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Підставами касаційного оскарження рішення суду заявник зазначає, що суди ухвалили рішення про його права, свободи та інтереси, не залучивши його до участі у справі, хоча спірне майно на момент перегляду в суді апеляційної інстанції належало йому на праві приватної власності; справу розглянуто за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Також, суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175//15-ц. 
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктах 5,8 частини першої статті 411 ЦПК України, для відкриття провадження у справі.
Касаційну скаргу подано з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження. 
Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
Відкрити касаційне провадження у вказаній справі.
Витребувати із Галицького районного суду м. Львова цивільну справу №461/1781/13-ц за позовом  ОСОБА_2 до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова, реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 17 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     А. С. Олійник
 
         С. О. Погрібний
 
         В. В. Яремко