Ухвала
Іменем України
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 431/6420/18
провадження № 51 - 3028 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
За вироком Старобільського районного суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК України)  і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на 2 роки. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та  речових доказів.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5   залишено без задоволення, а вирок Старобільського районного суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року –  без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування зазначених судових рішень   та  направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2  ст. 428  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги засудженого, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду. 
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції за результатами дослідження доказів, що містяться у матеріалах справи у сукупності з показаннями свідків, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 незаконно придбав, зберігав та збув вогнепальну зброю та бойові припаси, без передбаченого законом дозволу, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України.  Також апеляційним судом було зазначено, що суд  першої інстанції свій висновок належним чином мотивував, пославшись на те, у яких діях обвинуваченого ОСОБА_5 виразилася об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що у судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , зміст показань яких детально викладений в оскаржуваному вироку.
При цьому, апеляційним судом було зазначено те, що суд першої інстанції  надав належну оцінку показанням свідків, які є послідовними та стабільними, підтверджують факт збуту ОСОБА_5 вогнепальної зброї та бойових припасів.
Крім того, судом апеляційної інстанції було враховано, що відповідно до ч. 6 ст. 97 КПК України показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимим згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КПК України суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та   ОСОБА_9 , які не є показаннями з чужих слів.
Були предметом апеляційного розгляду й доводи засудженого про те, що протокол огляду місця події та протокол огляду предметів, на які, в якості доказу його вини посилається суд першої інстанції, вказують лише на наявність зброї та грошей в кабінеті ОСОБА_10 та жодним чином не доводять факт придбання, зберігання та збуту ним вогнепальної. Так судом апеляційної інстанції було зазначено, що обвинувачений ОСОБА_5 вказаними доводами лише підтвердив той факт, що наявність зброї та грошей в кабінеті ОСОБА_10 18 вересня 2018 року пов`язана з його перебуванням в адміністративній будівлі ФГ « Альтаїр», керівником якого є ОСОБА_10 , та з яким він раніше домовлявся про зустріч.
Не залишились поза увагою суду апеляційного суду й доводи засудженого ОСОБА_5 про те, що висновки експертиз  підтверджують  лише те, що він до зазначеної зброї не має жодного відношення, оскільки на його думку на ній не було виявлено слідів папілярних ліній. Так, судом апеляційної інстанції вони визнані також безпідставними, оскільки згідно показаннь свідка ОСОБА_10 слідує, що зброя була в олії й ОСОБА_5 витирав руки серветками від олії, отже саме цим на думку суду й обумовлено відсутність слідів папілярних ліній на зброї. 
Крім того, доводи засудженого ОСОБА_5 про те, що показання свідка ОСОБА_11 фактично є єдиними доказом вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, також апеляційним судом визнані безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження дослідженими у суді першої інстанції.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог  статті 433 КПК України  не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4  не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених  ч.1  ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який дії в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_5 – відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                ОСОБА_3