ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/353/20 пров. № А/857/6573/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Пильо І.І.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Сасевичем О.М.; складене у повному обсязі 17 квітня 2020 року) в адміністративній справі № 380/353/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,

                                                   В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправною і скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці у Львівській області, Управління, відповідач) про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.12.2019 за № ЛВ3982/894/НД/АВ/ФС.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що висновок відповідача про допуск нею до роботи особи без укладання трудового договору, якого відповідач дійшов в ході інспекційного відвідування, не підтверджений належними та допустимими доказами, при тому, що між нею та гр. ОСОБА_2 відсутні трудові відносини і остання не здійснювала продаж товарів у її магазині/цукерні. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило  ГУ Держпраці у Львівській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 зафіксовано порушення останньою вимог законодавства про працю, а саме: допуск працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом власника або уповноваженого ним органу, і без повідомлення органів ДФС, що підтверджено відеофіксацією та поясненнями самого працівника, у зв`язку з чим було винесено припис на накладено на позивача штраф у розмірі 125 190 грн. Крім того, є безпідставними покликання суду першої інстанції на подвійне притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог трудового законодавства.

Представник апелянта  подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином, введеним на території України згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та рекомендаціями Ради суддів України, викладеними в листі від 16.03.2020 № 9рс-187/20 щодо запровадження особливого режиму роботи на період карантинних заходів.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що це клопотання не може бути задоволене, оскільки поверхневі та загальні покликання на існування карантину (через поширення коронавірусу «covid-19») не можуть вважатися безумовною і достатньою підставою для відкладення апеляційного розгляду справи; запровадження карантинних заходів не перешкоджає явці сторін до суду, а жодного обґрунтування неможливості явки представника до суду не наведено.

Також, рекомендації Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020) не вказують на припинення судами розгляду справ, а лише встановлюють особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

На період установлених на території України карантинних заходів Восьмий апеляційний адміністративний суд здійснює розгляд справ у звичному режимі (але з певними обмеженнями); забезпечено доступ учасників справи до суду, в тому числі і шляхом надіслання та приймання процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи (в т.ч. письмових пояснень, відзивів, доказів тощо) засобами поштового та електронного зв`язку, про що повідомлено на офіційному сайті суду.

Окрім того, представник міг скористатися можливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини четвертої статті 195 КАС України, згідно якої під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

При цьому колегія суддів апеляційного суду також враховує й те, що явка представника податкового органу не визнана судом обов`язковою, що апеляційний суд вже відкладав розгляд справи для забезпечення участі представника в судовому засіданні, однак останнім не вжито будь-яких заходів для участі в розгляді справи, зокрема, не заявлено клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, не скеровано додаткових доказів, пояснень тощо.

Відповідно до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Також одним із принципів адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Тобто, публічно-правовий спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом, та в розумні строки.

Клопотань про продовження терміну розгляду справи від сторін не надходило, а відтак суд апеляційної інстанції з урахуванням приписів частини другої статті 309 КАС України, позбавлений процесуальної можливості продовжити строк розгляду цієї справи за власною ініціативою.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
У протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що з урахуванням приписів частини п`ятої статті 44 КАС України вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справи є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

А відповідно до частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі статтею 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правові позиції учасників справи, їхні доводи і обґрунтування є як у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог та прийняття законного та обгрунтованого судового рішення. Таким чином, є можливим апеляційний розгляд справи у відсутності учасників справи (їх представників).
А відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призведе до порушення права осіб на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.
Крім того, як видно із матеріалів справи, колегія суддів вже задовольняла подібне клопотання представника апелянта і відкладала розгляд справи - з 02 вересня 2020 року на 16 вересня 2020 року.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося. 
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 має статус фізичної особи-підприємця; здійснює діяльність за КВЕД 47.24 «Роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах».

Відповідно до направлення № 2000 від 15.10.2019, на підставі наказу № 2000-П від 15.10.2019 та листа ГУ ДПС від 04.10.2019 вих. № 1075/9/13-01-33-07 інспектори праці - головні державні інспектори відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у м. Львові Управління Вовк Н.Я., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 о 16 год. 00 хв. 16.10.2019 здійснили вихід з метою проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 .

У зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої нею особи за місцезнаходженням, відповідно до пункту 16 Порядку № 823 головний державний інспектор ОСОБА_6 18.10.2019 склав акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛВ3982/894/НД та письмову вимогу про надання документів № ЛВ3982/894/НД/ПД, якою зобов`язав позивача у строк до 12 год. 00 хв. 23.10.2019 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.
Вказані акт та вимога були надіслані того ж дня за юридичною адресою місцезнаходження позивача. 
На вказану вище вимогу та у встановлений нею строку ФОП ОСОБА_1 надала документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, про що у ній зроблено відмітки про виконання.

За результатами проведення інспекційного відвідування позивача, інспектор склав акт інспекційного відвідування, яка використовує найману працю № ЛВ3982/894/НД/АВ від 25.10.2019 (далі - Акт перевірки) за висновками якого виявлено такі порушення:
- частини 1 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - суб`єкт господарювання, як роботодавець, допустив ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
- частини 3 статті 24 КЗпП України - ОСОБА_2 допущена до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням суб`єкта господарювання, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу;
- постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» - працівника допущено до роботи без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття  працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Не погоджуючись з висновками Акта перевірки, позивач надсилав відповідачу письмові заперечення до нього, які направлені відповідачу, на що останній надав відповідь.

Також 25.10.2019 інспектор праці Вовк Н.Я. склав припис про усунення виявлених порушень № ЛВ3982/894/АВ/П, яким зобов`язав ФОП ОСОБА_1 у строк до 31.03.2019 усунути вказані в Акті перевірки порушення.
30.10.2019 позивач направив на адресу відповідача письмову скаргу на вказаний припис, яка рішенням Управління від 29.11.2019 № 12466/1/07-09 була залишена без задоволення. Підставою для відмови вказано те, що з наданої позивачем в ході інспекційного відвідування цивільно-правової угоди № 1/10 від 11.10.2019 жодним чином не слідує, що між його сторонами мали місце відносини саме цивільно-правового характеру.

11.12.2019 начальник ГУ Держпраці у Львівській області виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛВ3982/894/НД/АВ/ФС, якою, на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2013 року № 509, на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України наклав на позивача штраф у розмірі 125 190,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач оскаржила її до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що факт допуску позивачем до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору відповідачем не доведено, а відтак висновки щодо порушень позивачем законодавства про працю є такими, що побудовані на припущеннях та не підтверджені належними й допустимими доказами.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877), частиною четвертою статті 2 якого визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема: органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
За приписами частини одинадцятої статті 4 Закону № 877 плановий чи позаплановий захід щодо суб`єкта господарювання - юридичної особи має здійснюватися у присутності керівника або особи, уповноваженої керівником. Плановий чи позаплановий захід щодо фізичної особи - підприємця має здійснюватися за його присутності або за присутності уповноваженої ним особи.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 877 для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017 (далі - Порядок № 295), відповідно до пункту якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до пунктів 15, 17, 19, 20, 29 Порядку № 295 за рішенням керівника органу контролю або його заступника, погодженим з об`єктом відвідування, інспектори праці за наявності підстав, визначених підпунктами 1, 4-7 пункту 5 цього Порядку, можуть проводити невиїзні інспектування у приміщенні відповідного органу контролю на підставі документів та пояснень, наданих об`єктом відвідування.
Копія акта, зазначеного у пункті 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.
За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.
Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи) визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі - Порядок № 509), відповідно до абзацу другого пункту 2 якого штрафи можуть бути накладені на підставі:
рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.
акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Як видно з оскаржуваної постанови, підставою для накладення на позивача штрафу було те, що під час її інспекційного відвідування інспектор праці встановив, що на робочому місці при виконанні трудових функцій знаходилась працівник ОСОБА_2 (працювала за цивільно-правовою угодою, що має ознаки трудового договору), яка здійснювала продаж товарів покупцям, що зафіксовано засобами відеофіксації, що є порушенням ФОП ОСОБА_1 приписів частин першої та третьої статті 24 КЗпП України, яке виразилось в тому, що суб`єкт господарювання, як роботодавець, не уклала трудового договору з працівником; а також вимог постанови КМУ від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» - ФОП ОСОБА_1 допустила до роботи працівника без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

Враховуючи зазначене, спірним питанням у цій справі є визначення виду договору, який було укладено з гр. ОСОБА_2 - трудовий чи цивільно-правовий та підтвердження цих обставин належними та допустимими доказами.

Трудовий договір, відповідно до приписів частини першої статті 21 КЗпП України, - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).

Натомість, договір (цивільно-правовий договір), за визначенням даним у частині першій статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За вимогами пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України вказаний договір необхідно вчиняти в письмовій формі.
Регулювання договірних відносин щодо надання послуг здійснюється зокрема главою 63 ЦК України.
Так, відповідно до приписів частини першої статті 901, статті 902, частини першої статті 903 та частини першої статті 905 за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Із аналізу вказаних норм видно, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Трудовий договір – це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Також, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17.

Під час здійснення перевірки ФОП ОСОБА_1 інспектору було надано цивільно-правову угоду № 1/10 від 11.10.2019, укладену між ФОП ОСОБА_1 (замовником) та ОСОБА_2 (виконавцем), за умовами п.п. 1.1, 1.2, 2.1 - 2.3 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по керівництву магазинами, у разі відсутності продавця, отримувати готівку за проданий товар, а також вести облік торгового виторгу; замовник зобов`язаний своєчасно прийняти та оплатити виконану виконавцем роботу.
Підставою для підписання документа, який підтверджує виконання робіт виконавцем за цим договором є підписаний акт приймання виконаних робіт; за виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду 2000,00 грн; виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт. Строк дії угоди – з 15.10.2019 до 23.10.2019.

Як видно із акта прийому наданих послуг до цивільно-правового договору № 1/10 від 23.10.2019, виконавець надав послуги по керівництву магазинами та отриманню торгового виторгу; узгоджена сторонами винагорода виконавця – 2000,00 грн (без ПДВ). 

На підтвердження того, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено саме трудовий договір і що остання виконувала обов`язки продавця-консультанта, відповідач покликається на пояснення останньої, відеозапис фіксування ходу інспекційного відвідування та вказану вище угоду.

Проте, на наданому до суду носії відсутній відеозапис, який би підтверджував факт виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків, пов`язаних з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 , зокрема продажу товарів відвідувачам в кафетерії.
Також, не містять підтвердження виконання ОСОБА_2 трудових обов`язків, підпорядкування останньої правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконання роботи за дорученням керівника як її пояснення, так і зазначена вище цивільно-правова угода; а висновки відповідача ґрунтуються загалом на довільному тлумаченні вказаної угоди.
За змістом цієї угоди її предметом є виконання послуг по керівництву магазинами та отримання торгового виторгу, тобто є кінцевий результат праці, праця за цією угодою є юридично самостійною, і не здійснюється у межах господарської діяльності позивача з систематичним виконанням трудових функцій, тобто не має ознак трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

А згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч зазначеним приписам відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав достатніх доказів на підтвердження укладення позивачем з ОСОБА_2 трудового договору та спростування тверджень позивача про укладення нею саме цивільно-правового договору.

З огляду на зазначене, у позивача був відсутній обов`язок повідомляти уповноважений орган ДФС про прийняття ОСОБА_2 на роботу згідно постанови КМУ № 413  від 17.06.2015 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає помилковими висновки суду у цій справі про повторне притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме правопорушення, оскільки оскаржувана постанова була прийнята 11 грудня 2019 року, а постанова Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/10933/19 (провадження №3/463/98/20), якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 41 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у розмірі 8500 грн, була прийнята значно пізніше - 24 січня 2020 року.
Вказане, загалом, на законність рішення суду першої інстанції не впливає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року в адміністративній справі № 380/353/20 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 25 вересня 2020 року.