ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 300/64/19
адміністративне провадження № К/9901/32238/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №300/64/19

за позовом ОСОБА_1 
до Івано-Франківської митниці ДФС
про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, 

за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (прийняте у складі: головуючого судді Григорука О.Б.)
і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Пліша М.А., суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у січні 2019 року звернулася з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 4 грудня 2018 року №603-к; 

- поновити її з 21 червня 2017 року на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 : (1) середньомісячну заробітну плату за період з 21 червня 2017 року до 4 грудня 2018 року в сумі: 203830,48 грн; (2) компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2018 рік у розмірі: 14942,46 грн; (3) компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 грудня 2018 року до 3 січня 2019 року в сумі: 11111,06 грн.; (4) моральну шкоду в сумі: 80000,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам законодавства про працю та про державну службу, оскільки не містить ні описової, ні мотивувальної частин, в яких мали бути зазначені підстави для його видачі; прийнятий 4 грудня 2018 року, тоді як державну службу ОСОБА_1 цим наказом припинено з 21 червня 2017 року, тобто наказ має зворотну дію в часі. Трудову книжку з відповідним записом позивачка не отримувала, а про наявність оскаржуваного наказу дізналася лише 15 грудня 2018 року. Тому ОСОБА_1 вважає оскаржуваний наказ протиправним і просить поновити її на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ-центральний" Івано-Франківської митниці ДФС України з 21 червня 2017 року. 

Також позивачка просить стягнути середньомісячний заробіток за період з 21 червня 2017 року до 4 грудня 2018 року в сумі: 203830,48 грн з тих підстав, що з 21 червня 2017 року до 31 жовтня 2017 року у табелях обліку використання робочого часу працівників Івано-Франківської митниці ДФС їй проставлено тимчасову непрацездатність. Водночас ОСОБА_1 стверджує, що листки стосовно її непрацездатності за вказаний період у відповідача відсутні, що свідчить про ведення недостовірного обліку використання робочого часу, чим порушено статтю 30 Закону України "Про оплату праці". Також зазначає, що з листопада 2017 року до березня 2018 року Івано-Франківська митниця ДФС вела недостовірний облік робочого часу, оскільки в табелях навпроти прізвища позивачки немає жодної відмітки. 

Крім того, позивачка вказує на те, що на день звільнення не використала 39 днів щорічної основної відпустки, тому має право на її компенсацію в сумі: 14942,46 грн. До того ж Івано-Франківська митниця ДФС не здійснила з нею повного розрахунку на день звільнення, а тому зобов`язана виплатити позивачці компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 грудня 2018 року до 3 січня 2019 року в сумі: 11111,06 грн.

Щодо моральної шкоди, то ці вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок бездіяльності, а в подальшому протиправних дій відповідача, що виразилося у неналежній організації умов праці в частині ненадання позивачці робочого місця, відсутності посадових обов`язків, обліку робочого часу та оплати праці за 2017-2018 роки (пов`язано зі змінами у штатному розписі) ОСОБА_1 завдано моральних страждань.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Івано-Франківський окружний адміністративний суд рішенням від 20 травня 2019 року позов задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ відповідача від 4 грудня 2018 року №603-к «Про припинення державної служби». У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в оскаржуваному наказі не зазначено згідно якої з двох підстав, передбачених частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу» (відсутність на роботі протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності) відбулося припинення державної служби ОСОБА_1 . Також цим наказом державну службу позивачки припинено з дати, яка передує даті оскаржуваного наказу більш, ніж на півтора року. Крім того, у році, що передував прийняттю наказу, позивачка не перебувала у стані тимчасової непрацездатності. Разом з тим, суд зазначив, що вказаним наказом відповідач припинив державну службу позивачки, проте не звільнив її з посади, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про поновлення її на посаді, а також похідних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку і затримку розрахунку при звільненні. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 червня 2017 року до 4 грудня 2018 року, то суд дійшов висновку, що протягом цього часу позивачка не виходила на роботу, а тому у відповідача не було підстав для нарахування і виплати їй заробітної плати за цей період, відтак відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за цей час. Стосовно відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку, що в її обґрунтування позивачка послалася на обставини, які передували прийняттю оскаржуваного наказу, що виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям наказу від 4 грудня 2018 року №603-к і завданням ОСОБА_1 моральної шкоди.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 17 жовтня 2019 року скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і прийняв у цій частині нову постанову, якою відмовив у задоволенні позову. В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що наказом від 4 грудня 2018 року №603-к ОСОБА_1 de jure і de facto звільнено з роботи, оскільки незазначення у наказі про те, що припинення державної служби позивачки відбувається шляхом звільнення із займаної посади є недосконалістю наказу і не може бути належним і достатнім обґрунтуванням висновку про невирішення відповідачем питання про її звільнення із займаної посади з 21 червня 2017 року. Також суд встановив, що оскільки у період з 30 серпня 2016 року до 19 травня 2017 року позивачка перебувала у стані тимчасової непрацездатності 178 календарних днів, а звільнення особи з цих підстав є правом, а не обов`язком роботодавця, то таке звільнення може відбутися у будь-який період після встановлення довготривалої відсутності особи на роботі. Водночас апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 повністю не виконувала свої обов`язки з 21 червня 2016 року, несумлінно ставилася до служби, не одержувала листи від роботодавця, не відповідала на телефонні дзвінки і не повідомляла керівництво чи інших посадових осіб митниці про причини своєї відсутності на роботі. Щодо неналежної конкретизації підстав звільнення позивачки в оскаржуваному наказі, то суд апеляційної інстанції визнав достатнім посилання відповідача на частину другу статті 87 Закону України «Про державну службу».

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2018 рік, то суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка протягом 2018 року не працювала, була відсутня на роботі з невідомих причин, а тому підстави для задоволення цієї вимоги відсутні. З цих же підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 червня 2017 року до 4 грудня 2018 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то суд встановив, що така затримка відбулася з вини позивачки, а тому ця вимога не може бути задоволена. У зв`язку з викладеним, суд також не знайшов підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати повністю постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року скасувати частково і ухвалити нове судове рішення в частині позовних вимог про: 

- поновлення з 21 червня 2017 року на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС; 

- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 червня 2017 року до 4 грудня 2018 року в сумі: 203830,48 грн та в подальшому за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на вказаній посаді;

- стягнення з Івано-Франківської митниці ДФС компенсації за моральну шкоду в сумі: 80000 грн.

В іншій частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року просить залишити без змін. 

Скаржниця вказує на порушення судами норм матеріального і процесуального права та наводить такі доводи: 

- в оскаржуваному наказі не конкретизовано підставу звільнення серед тих двох підстав, що визначені частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу», а наказ від 4 грудня 2018 року №603-к може мати правові наслідки лише з моменту набрання ним чинності, тобто не може мати зворотної дії в часі; 

- оскільки про своє звільнення позивачка дізналася лише 15 грудня 2018 року, то на день звільнення, яким є 21 червня 2017 року, відповідач не виконав свого обов`язку щодо видачі їй трудової книжки, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»). До того ж зауважує, що в силу пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, при затримці видачі трудової книжки днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. Викладеним ОСОБА_1 обґрунтовує порушення її конституційного права на працю та наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 

- вказує на неправильне застосування судами статті 23, частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України, а також статті 237-1 КЗпП України під час вирішення питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Зауважує, що суд апеляційної інстанції не вирішив клопотання представника позивачки від 20 серпня 2019 року про долучення додаткових доказів щодо заподіяння їй моральної шкоди, оскільки це не відображено в оскаржуваній постанові; 

- вважає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку всім доводам позивачки, зокрема, залишив поза увагою те, що з 21 червня до 14 липня 2017 року і з 17 липня до 21 липня 2017 року позивачка була тимчасово непрацездатною, що свідчить про неправильне визначення дати звільнення.

Івано-Франківська митниця ДФС відзиву на касаційну скаргу не подала, копію ухвали Верховного Суду від 2 грудня 2019 року про відкриття касаційного провадження отримала 9 грудня 2019 року.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 з 1 серпня 2001 року працювала в органах Державної митної служби, з 6 лютого 2008 року - в Івано-Франківській митниці ДФС. 

Присягу державного службовця склала 1 серпня 2001 року. 

Наказом від 7 травня 2015 року №61-к позивачку переведено на посаду заступника начальника митного поста "Івано-Франківськ-центральний" - начальника відділу митного оформлення №1 Івано-Франківської митниці ДФС з 13 травня 2015 року як таку, яка успішно пройшла стажування. 

Згідно наказу від 18 листопада 2016 року №461-к ОСОБА_1 переведено з 21 листопада 2016 року на посаду начальника відділу митного оформлення №1 митного поста "Івано-Франківськ - центральний".

Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України від 4 грудня 2018 року №603-к на підставі частини другої статті 87 закону України "Про державну службу" припинено державну службу позивачки з 21 червня 2017 року, про що внесено відповідні відомості до її трудової книжки (запис №36).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 

Згідно з частинами першою - третьою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - «КАС України»; тут і далі у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року і до 8 лютого 2020 року) адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). 

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Пунктом 1 частини шостої статті 12 КАС України визначено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з приміткою до статті 50 Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби категорії "А" або "Б".

Пунктом 2 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що до категорії «Б» посад державної служби віднесено, зокрема, керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників (аналогічні норми містилися в цій статті і в редакції Закону України «Про державну службу» станом на 21 червня 2017 року, тобто на дату, з якої припинено державну службу позивачки, а також станом на час відкриття позовного провадження судом першої інстанції).

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана ОСОБА_1 до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд встановив наявність порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, що випливає з такого. 

З системного аналізу приписів статті 12 КАС України вбачається, що суд, відкриваючи провадження у справі з предметом позову щодо проходження публічної служби та звільнення з неї, повинен враховувати вимоги процесуального закону стосовно виду позовного провадження, за правилами якого слід здійснювати розгляд таких категорій справ. 

Так, для вирішення питання за правилами якого позовного провадження необхідно розглядати спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи не належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України "Про запобігання корупції". У разі якщо позивач не належить до таких осіб, суд вправі розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які займають посади державної служби категорії "Б" віднесені до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Тобто справи щодо звільнення з публічної служби державних службовців категорії "Б" КАС України не віднесені до справ незначної складності, а тому суд в силу вимог статті 259 і пункту 7 частини третьої статті 257 КАС України може розглянути таку справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявності для того підстав, зокрема клопотання сторони про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та після з`ясування думки сторін щодо можливості такого розгляду. 

З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що посада ОСОБА_1 в силу пункту 2 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» віднесена до категорії «Б» (керівник структурного підрозділу територіального органу Державної фіскальної служби України, що випливає з положень пунктів 1.2 Регламенту Івано-Франківської митниці ДФС, затвердженого її наказом від 27 лютого 2015 року №5 і Положення про відділ митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, затвердженого виконувачем обов`язки начальника Івано-Франківської митниці ДФС (а.с. 104 на звороті та а.с. 122; том 2), а також пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236). Водночас будь-які клопотання сторін щодо розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження у матеріалах справи відсутні. 

Відтак спір щодо звільнення ОСОБА_1 з публічної служби повинен був розглядатися за правилами загального позовного провадження.

У порушення цього правила суд першої інстанції розглянув спір за правилами спрощеного позовного провадження, а суд апеляційної інстанції не звернув увагу на вказані порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України (у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Наведені положення процесуального закону, обставини справи щодо розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження свідчать про наявність обов`язкової підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд.

За таких обставин рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №640/18911/18, від 4 жовтня 2019 року у справі 280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19.

Під час нового розгляду справи суду необхідно звернути увагу на дотримання процесуальних норм в частині, що стала підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду