ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6523/20 Справа № 212/2604/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Чубіна А.В.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги Гузєва Ігоря Григоровича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 червня 2020 року, -       
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 236 150 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.
Висновком МСЕК від 03 квітня 1995 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При повторних оглядах висновками МСЕК від 29 квітня 1996 року, 21 травня 1997 року, 03 червня 1998 року, 09 червня 1999 року, 07 червня 2000 року, 20 серпня 2001 року та 15 серпня 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності. При наступних переоглядах висновками МСЕК від 15 квітня 2003 року, 18 травня 2004 року та 31 травня 2005 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності. При повторних оглядах ввисновками МСЕК від 13 червня 2007 року та 10 червня 2008 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності. Висновком МСЕК від 04 серпня 2009 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, безстроково. 
Позивач вважає, що внаслідок професійного захворювання втратив професійну працездатність, оскільки змінилось його життя, погіршилася його якість, що завдає позивачу моральних страждань. Позивач постійно відчуває оніміння та болі в руках і ногах, підвищену чутливість рук і ніг до холоду, слабкість в кистях, біль та обмеження рухів в плечових, ліктьових і колінних суглобах, в поперековому відділі хребта, періодичний головний біль, запаморочення, періодичний шум в голові, утруднення при ході. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності та вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, у зв`язку з чим, позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1 000 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 100 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Також судом не враховано, що у зв`язку з отриманим професійним захворюваннями у позивача спостерігається суттєве порушення функцій опорно – рухового апарату, порушення ходи, анамнез захворювання позивача характеризується стійким больовим синдромом, обмеження рухів у плечових, ліктьових суглобах, болем та обмеженням рухів у різних відділах хребта. Позивач багаторазово лікувався, як стаціонарно так і амбулаторно, однак незважаючи на проходження курсів лікування у позивача спостерігається погіршення здоров`я. 
В апеляційній скарзі ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування професійного захворювання відсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці.
Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано висновків лікувально – профілактичного закладу або лікарсько – консультаційної чи медико – соціальної експертної комісії, в яких йшлося б про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які виникли у позивача в результаті професійного захворювання.
Апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості. 
Відзиви на апеляційні скарги не подавалися. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «ЦГЗК» - Овчиннікова Б.С., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечував, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 09 лютого 1977 року по 01 вересня 1996 року машиністом екскаватора, з 01 вересня 1996 по 01 квітня 1999 року – гірничим майстром, з 01 квітня 1999 року по 01 липня 2001 року – слюсарем з ремонту обладнання, з 01 липня 2001 по 01 січня 2004 року – слюсарем черговим, з 01 січня 2004 року по 22 липня 2013 року – машиністом насосних установок на ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». 22 липня 2013 року звільнений по ст. 38 КЗпП України (а.с. 40-47).
Відповідно до Акту про розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) №6 від 13 березня 1995 року, професійне захворювання позивача, а саме вібраційна хвороба І ступені з синдромом вегетативно – сенсорної полінейропатії, виникло через тривалий час праці в умовах високого рівня вібрації(а.с. 28).
Відповідно до Акту, причиною професійного захворювання у позивача є дія на організм вібрації, що перевищувала норми ГДК(а.с. 29).
Висновком МСЕК від 03 квітня 1995 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 11).
При повторних оглядах висновками МСЕК від 29 квітня 1996 року, 21 травня 1997 року, 03 червня 1998 року, 09 червня 1999 року, 07 червня 2000 року, 20 серпня 2001 року та 15 серпня 2002 року позивачу повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності (а.с. 12-18). 
При повторних переоглядах висновками МСЕК від 15 квітня 2003 року, 18 травня 2004 року та 31 травня 2005 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с. 19 – 22). 
При повторних оглядах ввисновками МСЕК від 13 червня 2007 року та 10 червня 2008 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності (а.с. 23-24). 
Висновком МСЕК від 04 серпня 2009 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, безстроково (а.с. 25). 
Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ЦГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. 
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності, в 1995 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.
У відповідності до положень п.11 цих Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати   (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.
Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю.
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається  з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача в період з 1977 року по 2013 рік, висновком МСЕК від 03 квіт6ня 1995 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ЦГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПрАТ «ЦГЗК» про те, що судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 13 березня 1995 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, оскільки не зазначення в Акті винних осіб ПрАТ «ЦГЗК» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійного захворювання, визнання позивача інвалідом третьої групи, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності та інвалідності, безстроково.
При цьому, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.
Тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування   моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, наявність ІІІ групи інвалідності, стан здоров`я позивача, період роботи на підприємстві відповідача, тяжкість вимушених змін його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 100 000 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Гузєва Ігоря Григоровича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: