ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер справи 766/7563/19 Головуючий у І інстанції Прохоренко В.В.
Номер провадження 22-ц/819/1040/20 Доповідач Семиженко Г.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Семиженка Г.В.,
суддів: Базіль Л.В.,
Вейтас І.В., 
секретар Дундич А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області, ухваленого 29 жовтня 2019 року під головуванням судді Прохоренко В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» про захист порушеного права споживача послуг з централізованого водопостачання,
       ВСТАНОВИВ:        
12 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом з вимогою на підставі ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»:
-визнати порушеним його право як споживача послуг з централізованого водопостачання;
-визнати дії відповідача щодо припинення надання послуги водопостачання у будинку АДРЕСА_1 ;
-визнати акт-припис від 28 квітня 2016 року незаконним та скасувати його;
-зобов`язати відповідача за власний рахунок відновити демонтовану ним частину водопровідного вводу;
-зобов`язати відповідача забезпечити постачання питної води до межі внутрішньої мережі домоволодіння позивача, а саме до водомірного колодязя на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову посилався на те, що він з 26 травня 2015 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , з 11 грудня 2015 року споживає послуги з централізованого водопостачання, які надає відповідач, на початку квітня 2016 року на зеленій зоні перед його домоволодінням стався витік води, найімовірніше з водопровідного вводу десь посередині від труби вуличної мережі до його водомірного колодязя, 12 квітня 2016 року та в наступні дні позивач звертався до диспетчера відповідача з приводу ремонту водопровідного вводу, працівник відповідача ОСОБА_2 18 квітня 2016 року його повідомив, що безкоштовно ремонтувати водопровідний ввід вони не будуть, а відключать позивача від водопостачання, 28 квітня 2016 року аварійною бригадою відповідача під керівництвом ОСОБА_2 не на місці ймовірного витоку на зеленій зоні, а на місці асфальтного покриття на вулиці Блюхера було розкопане місце підключення водопровідного вводу до вуличної мережі та демонтовано близько 1,5 м водопровідного вводу до двору позивача, що вважає неправомірним, у якості підстави для відключення ОСОБА_2 вручив позивачу акт-припис від 28 квітня 2016 року, за яким для відновлення водопостачання позивача зобов`язали протягом 3 днів з дати вручення припису за власні кошти із залученням спеціалізованої організації, яка має відповідну ліцензію, замінити трубу відповідного вводу, провести промивку і дезінфекцію трубопроводу зі складанням відповідного акту представниками відповідача і санепідемстанції зі сплатою вартості робіт з відключення, зазначає, що з 28 квітня 2016 року відповідач припинив надавати послуги з централізованого водопостачання та відмовляється відновлювати їх надання до виконання усіх вимог акту-припису, вважає вказані дії відповідача щодо залишення позивача без доступу до питного водопостачання незаконними, акт-припис недійсним, посилання у ньому на Правила технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України (далі наказ № 30) та Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (далі наказ № 190) не передбачають можливості відключення та не поширюють свою дію на споживачів – фізичних осіб, працівниками відповідача не було проведено експертизи діючого водопровідного вводу, не розкрито місце витоку для з`ясування причини та стану трубопроводу, згодом після звернення позивача до контролюючих органів відповідач змінив свої пояснення та заявив про те, що демонтаж водопровідного вводу працівники виконали з метою припинення втрат води відповідно до пункту 9.3.6 наказу № 30, що є недостовірною інформацією, у даному наказі чітко визначено, що відключення у разі аварії відбувається на період ремонту, вказано спосіб відключення – засувками та порядок відновлення водопостачання після ремонту, у його п. 9.3.14 зазначено, що саме ремонтна бригада повинна була виконати аварійно-відновлювальний ремонт, за п. 22 Типового договору точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві, у будинку садибного типу є місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця, це місце визначено в ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» місце приєднання інженерних мереж замовника до магістральних чи інших інженерних мереж розташовується на межі земельної ділянки замовника або за його згодою на території такої земельної ділянки, вказані законодавчі акти чітко вказують, що водомірний ввід знаходиться до точки розподілу, тому знаходиться в зоні відповідальності відповідача, проте відповідач зазначає, що водомірного вводу йому на баланс ніхто не передавав і він немає до нього ніякого відношення, цим самим у зв`язку із монопольним становищем відповідач створює для себе не передбачені положеннями законів та підзаконних галузевих нормативно-правових актів у сфері питного водопостачання важелі впливу для використання їх у взаємовідносинах, що виникають при надані відповідачем послуг, що призводить до порушення інтересів споживача, які б були неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку, таким чином відповідач неодноразово перевищував надані йому повноваження та спотворював зміст законодавчих актів, його дії направлені на створення умов, за яких споживач не має можливості самостійно відновити водопостачання та змушений погоджуватися на незаконні вимоги, сплачувати не передбачені у договорі та законодавстві кошти.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено, ухвалено:
-визнати порушеним право ОСОБА_1 – споживача послуг з централізованого водопостачання;
-визнати дії Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» щодо припинення надання послуг з водопостачання по АДРЕСА_1 та складенню акту-припису від 28 квітня 2016 року незаконними, акт-припис від 28 квітня 2016 року скасувати;
-зобов`язати Міське комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» за власний рахунок відновити демонтовану частину водопровідного вводу та забезпечити постачання питної води до межі внутрішньої мережі домоволодіння ОСОБА_1 , а саме до водомірного колодязя на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року було постановлено виправити описку в рішенні Херсонського міського суду Херсонської області у даній справі, датою його ухвалення замість «30 жовтня 2019 року» вважати вірною «29 жовтня 2019 року».
В апеляційній скарзі Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду поставлено питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначено, що 28 квітня 2016 року відповідно до п. 9.3.6 Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України у зв`язку з витоком питної води, викликаним пошкодженням водопровідного вводу поза межами магістральних мереж централізованої системи водопостачання, які знаходяться на балансі відповідача, по АДРЕСА_1 аварійною службою водоканалу з метою недопущення подальших втрат питної води було відключено зазначений у позові ввід до будинку позивача від вуличної магістралі, відповідно до п. 1.3 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства 27 червня 2008 року № 190, виробник обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування із споживачем, згідно наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України № 30 від 05 липня 1995 року «Про затвердження Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України» роботи з технічного обслуговування, ремонту і реконструкції систем внутрішнього водопроводу та каналізації покладаються на спеціальні служби за договорами з власниками будівель, власники приватних будинків повинні виконувати ці роботи за власний рахунок, до системи внутрішнього водопроводу входить водопровідний ввід у будівлю, оскільки водопровідний ввід не перебуває на балансі відповідача та не відноситься до мереж виконавця, які ним обслуговуються, а договору на обслуговування відповідного водопровідного вводу між позивачем та відповідачем не укладалося, у відповідача відсутні підстави для усунення виявлених пошкоджень за свій рахунок, не погоджуючись з актом-приписом відповідач неодноразово звертався із скаргами до різних органів, за результатами розгляду скарг невідповідності вимогам законодавства або протиправної діяльності у діях відповідача не виявлено, питання про підключення будинку позивача до мережі централізованого водопостачання може бути вирішене тільки після здійснення заявником із залученням спеціалізованої організації, що має ліцензію на здійснення сантехнічних робіт, ремонту водопровідного вводу, після чого відповідач негайно відновить споживачу надання послуг з централізованого водопостачання, копія договору дарування від 26 травня 2015 року та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності визначають власником водопроводу саме позивача, договір між сторонами № 16313700 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення від 18 липня 2016 року визначає, що точкою розподілу, в якій здійснюється передача послуг відповідача позивачеві, є місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця, за копією технічного паспорту на житловий будинок позивача домогосподарство складається в тому числі і водопроводу (колодязь, інженерні мережі, трубопровід), копією технічних умов від 21 липня 1970 року схематично визначено водопровід, побудований попередніми власниками, який разом із домоволодінням було подаровано позивачу, вказаними технічними умовами визначено і точку підключення та план обладнання дворового водопроводу, де на плані земельної ділянки і нанесено фактично той водопровідний ввід, який побудовано попереднім власником та подаровано позивачу, 03 листопада 2016 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо надання йому технічної допомоги в заміні водопровідного вводу та гарантував оплату зазначених робіт, однак в подальшому з незрозумілих причин змінив свою позицію, розділ 9 наказу № 30 «Про затвердження правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України» називається «Зовнішні системи подачі і розподілу води» та ніякого відношення до водопровідного вводу не має, натомість повинен застосовуватися розділ 11 «Системи внутрішнього водопроводу та каналізації», судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам у справі, висновок суду щодо порушення законодавства про захист прав споживачів під час укладення договору № 16313700 від 18 липня 2015 року взагалі не вмотивований, процес укладання договору та його зміст судом не розглядався, договір між позивачем та відповідачем є типовим, його текст затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав її такою, що задоволенню не підлягає.
У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи сторони свої процесуальні позиції підтримали, представник відповідача ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав, пояснив, що водопровід, яким приєднано будинок позивача до центральної магістралі, є власністю позивача та не перебуває на балансі підприємства відповідача, тому останній не має обов`язку безкоштовно проводити ремонт даного водопроводу, який було побудовано попереднім власником будинку позивача ще у 1965 році, позивач було погодився на оплату ремонтних робіт відповідачем, потім передумав, без проведення земляних робіт не можна було однозначно визначити місце пошкодження, оскільки вода виходить на поверхню у місці найменшого спротиву, у даному випадку на зеленій зоні, саме пошкодження може бути під мощенням чи плиткою, трубу за давністю використання слід замінити повністю, у зв`язку із відсутністю згоди позивача на оплату всього комплексу необхідних робіт з метою усунення витоку питної води було вирішено відключити водопровід позивача у місці приєднання до центральної магістралі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Власенко Д.В. щодо вимог скарги заперечували, пояснили, що аварійне протікання води відбулося в зоні відповідальності відповідача, який мав його усунути, натомість відповідачем було розкопано в іншому місці та відключено подачу води від центральної магістралі шляхом вирізання труби, відповідач не повинен був відключати подачу води, а мав у відповідності до п/п 4) п. 18 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення усунути пошкодження та вимагати від позивача відшкодування вартості робіт, ОСОБА_1 додатково пояснив, що скоріш за все водопровід до його будинку від центральної магістралі було прокладено його дідом 50 років тому, ніяких документів про передачу відповідачу цього водопроводу не складалося, він погоджувався оплатити проведення відповідачем ремонтних робіт водопроводу, проте без оплати відновлення вирізаної частини труби, з цих причин сторони не дійшли згоди по відновленню водопостачання, вважає, що відповідач протиправно позбавив його питної води, яку він оплатив внесенням абонентної плати.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи вимоги позову у даній справі судом першої інстанції було процитовано значну частину рішення Адміністративної колегії Херсонського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27 червня 2017 року без будь-яких правових висновків щодо його значення у даній справі, суд прийшов до безпідставного висновку про порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору між сторонами, оскільки на момент виникнення спірних правовідносини його ще укладено не було, також судом зазначено, що витік води стався на вуличній водопровідній мережі у місці приєднання до житлового водопровідного вводу, а припинення водопостачання до житлового будинку позивача здійснено відповідачем шляхом демонтажу частини водопровідного вводу від вуличної мережі водопостачання, тому вважав обов`язком відповідача усунути дану аварію, з чим колегія суду не може погодитися з такого розсуду.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивач набув право власності на вказаний у позові житловий будинок 26 травня 2015 року, у квітні 2016 року на водопроводі від центральної магістралі до будинку позивача стався порив, внаслідок якого вода стала витікати на зеленій зоні перед будинком позивача, вказаний водопровід живить лише його будинок, даних щодо точного місця пошкодження матеріали справи не містять, на той час сторонами не було укладено відповідного договору, проте позивач був споживачем послуг, які надавалися відповідачем з постачання питної води, їх правовідносини регулювалися Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 в редакції постанови цього органу від 3 вересня 2009 року № 933, у зв`язку із відсутністю домовленості щодо оплати позивачем вартості відновлювальних робіт на ділянці водопроводу від загальної вуличної мережі до будинку позивача 28 квітня 2016 року відповідачем було проведено відключення зазначеної частини водопроводу шляхом вирізання частини труби від центральної магістралі, спірним питанням у даній справі є наявність або відсутність обов`язку відповідача відновити пошкоджену частину водогону за власний рахунок, або, іншими словами, суду належить встановити, чи перебуває на балансі у відповідача вказана частина водогону і відповідно в зоні його відповідальності, чи обов`язок його утримання лежить на позивачеві і у такому разі чи було ним оплачено вартість проведення аварійно-відновлювальних робіт з внесенням щомісячної абонентної оплати, чи такі роботи потребують окремої додаткової оплати.
Відповідно до матеріалів справи за договором дарування від 26 травня 2015 року між ОСОБА_4 та позивачем у власність останнього крім будинку відійшов водопровід № 4 при ньому, за технічним паспортом на будинок від 18 листопада 2014 року на ім`я попереднього власника вбачається така сама обставина, технічні умови на будівництво водопроводу від 21 липня 1970 року для попереднього власника будинку ОСОБА_5 передбачають здійснення ним будівництва водопроводу від загальної вуличної мережі до будинку, на даний час такий водопровід існує в дійсності, договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води i водовідведення між сторонами було укладено тільки 18 липня 2016 року, його положення ідентичні положенням Типового договору з такою ж назвою, за п/п 2) п. 22 договору точкою розподілу, у якій здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві у будинку садибного типу є місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця.
03 листопада 2016 року позивач звертався із заявою до відповідача з проханням надати допомогу у заміні водопровідного вводу до його будинку за його рахунок, проте, як він пояснив у судовому засіданні, в подальшому відмовився від такої заяви, із наданих до суду апеляційної інстанції документів вбачається, що водопровідний ввід позивача на баланс відповідача не передавався і не приймався, статут відповідача, як міського комунального підприємства, не передбачає безкоштовного здійснення ремонту об`єктів, які не перебувають у нього на балансі, за п. 6.7 статуту основним показником фінансових результатів підприємства є прибуток, структура тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення не передбачає проведення аварійно-відновлювальних робіт на об`єктах, що не перебувають на балансі відповідача.
Посилання сторони позивача на обов`язок відповідача виконати необхідний ремонт з наступною вимогою відшкодувати вартість відповідних робіт за п/п 4) п. 18 Типового договору не обґрунтовані, оскільки вказаним пунктом встановлено право, а не обов`язок виконавця і щодо усунення несправностей, до того ж які виникли з вини споживача, отже вказана норма договору спірні правовідносини сторін не регулює.
Правовідносини з приводу постачання-споживання питної води врегульовано положеннями Конституції України, ЦК України, Законів України «Про захист прав споживачів», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», «Про житлово-комунальні послуги», «Про метрологію та метрологічну діяльність», «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 з наступними змінами, «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року з наступними змінами, договором між сторонами, при цьому жодний з перерахованих нормативних документів не передбачає надання споживачу безкоштовних послуг з постачання питної води, посилання сторони позивача на положення ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є недоречним, оскільки вказана норма регулює питання видачі технічних умов при забудові земельної ділянки і не стосується спірних правовідносин.
Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
За п. п. 1.2., 1.3. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України водопровідний ввід – це трубопровід від розподільчої (внутрішньоквартальної або вуличної) мережі до зовнішньої стіни будинку або межі території об`єкта з колодязем і запірною арматурою у місці приєднання до водопровідної мережі, виробник обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір обслуговування із споживачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» точка розподілу - місце передачі послуги від однієї особи до іншої, облаштоване засобами обліку та регулювання. 
Згідно із п. 1.1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27 червня 2008 року вони є обов`язковими для відповідача, за їх п. 1.5. усі магістральні й розподільчі внутрішньоквартальні мережі централізованого водопостачання, а також вуличні водорозбірні колонки, призначені для колективного водокористування передаються за згодою власника згідно з відповідними рішеннями органів місцевого самоврядування на баланс виробника для подальшої експлуатації, за п. п. 8.1., 8.3. вуличні водорозбори (колонки) призначені для колективного водокористування, експлуатація та ремонт водорозборів здійснюються виробником або споживачами, на балансі яких перебувають ці водорозбори.
До затвердження попередніх Правил були чинними затверджені наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству № 65 від 01 липня 1994 року Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, за п. 1.13 яких водопровідні вводи жилих будинків громадян, а також прилади й пристрої на них, у тому числі колодязі, запірна арматура, водолічильники, витратоміри та інші прилади обліку (надалі - водолічильники), стабілізатори тиску й обмежувачі витрат, належать абонентові та ним експлуатуються.
Таким чином в різний час точки розподілу передачі послуги від однієї особи до іншої визначалися по-різному, проте при вирішенні спору у даній справі слід брати до уваги не лише відповідні законодавчі положення стосовно цього питання, а і положення щодо права власності.
Відповідно до ст. ст. 41, 13 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, власність зобов`язує, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
За положеннями ст. ст. 316-319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власність зобов`язує, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
За ст. ст. 322, 323 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином судом встановлено, що попереднім власником до будинку позивача було самостійно споруджено водогін від вуличної мережі відповідача, цей водопровід зазначений у відповідних правовстановлюючих та технічних документах, він має відповідну матеріальну цінність, є приналежністю житлового будинку та перейшов у власність позивача за договором дарування, отже ОСОБА_1 є його повноцінним власником, водопровід у встановленому порядку не передавався на баланс відповідача, тому саме позивач зобов`язаний за власний кошт його утримувати та нести ризик його пошкодження, зміни у вище зазначених нормативних документах щодо точки розподілу не є тим юридичним фактом, за яким право власності за належним чином оформленою волею належних сторін з усіма правами та обов`язками переходить від однієї особи до іншої, і оскільки пошкодження водогону сталося у зоні відповідальності позивача, який відмовився оплатити його ремонт відповідачем, останній правомірно, на вимогу положень Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 30 від 05 липня 1995 року, вжив можливих у даному випадку технічних заходів для припинення витоку питної води, надавши позивачу акт-припис, який слід розглядати як послідовність самостійних дій для позивача для відновлення водопостачання.
За приведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не має встановленого законом або договором обов`язку відновити пошкоджену частину водогону за власний рахунок, оскільки він не перебуває на балансі у нього і у зоні його відповідальності, обов`язок його утримання лежить на позивачу як власнику, розмір внесеної позивачем абонентної плати не включає в себе вартості проведення аварійно-відновлювальних робіт на спірному об`єкті, тому такі роботи мають оплачуватися додатково, отже рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, позовні вимоги не містять обґрунтованих посилань на норми права чи обставини у справі, які б могли бути підставами для задоволення його вимог, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення у справі скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 377, 381 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року скасувати.
ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня прийняття, її повний текст буде складено 29 липня 2020 року і з цього дня протягом тридцяти днів на постанову може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко
Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль
_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Вейтас