Постанова
Іменем України
03 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 571/215/16-к
провадження № 51-5804км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 
                                                                       (в режимі відеоконференції),
представника потерпілих                        ОСОБА_7 ,
потерпілих                                                   ОСОБА_8 та 
                                                                       ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015180190000110, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та    жителя 
АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області
від 07 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 121 КК України — на строк 9 років; за ч. 4
ст. 296 КК України — на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування шкоди: моральної — 1 000 000 грн; матеріальної — 26 977,88 грн.
Постановлено стягувати з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 по  495,8  грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми віку чотирнадцяти років та на її користь на відшкодування шкоди, завданої дітям ОСОБА_11 , 2005    року народження, ОСОБА_12 , 2006 року народження,
ОСОБА_13 , 2008 року народження, ОСОБА_14 , 2012 року народження, у    зв`язку зі смертю їхнього батька ОСОБА_15 у розмірі
495,8 грн на кожну дитину, що в сумі становить 1983,2 грн щомісячно, до досягнення ними вісімнадцяти років.
Вирішено питання про стягнення судових витрат, а також про долю речових доказів.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2019 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 , а вирок місцевого суду
від 07 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 — без змін.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за  обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 06 грудня 2015 року приблизно о 23:10 біля сільського клубу на вул. Центральній у  с. Переходичі Рокитнівського району Рівненської області, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил та норм поведінки, з мотивів явної неповаги до  суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, усвідомлюючи, що  грубо порушує громадський порядок, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень із застосуванням вогнепальної зброї – мисливської рушниці марки ИЖ 16 № НОМЕР_1 , не зареєстрованої в установленому законом порядку, здійснив постріл угору, а потім — у сторону скупчення людей і в результаті цього влучив у    ОСОБА_15 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення лівого коліна, уламкового перелому лівого стегна. ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_15 помер у Рівненській обласній клінічній лікарні.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у  кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_6 та  призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що в ході судового провадження у  місцевому суді було порушено принцип безпосередності дослідження письмових доказів у  кримінальному провадженні відповідно до вимог статей 23, 358 КПК України. Вказує, що всупереч вимогам статей 91, 370, 374 КПК України судом не сформульовано належним чином обвинувачення, визнане судом доведеним. Також, на  думку захисника, вирок місцевого суду не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки не доведено наявності опосередкованого причинно-наслідкового зв`язку між спричиненими ОСОБА_6 тілесними ушкодженнями ОСОБА_15 внаслідок вогнепального поранення та смертю останнього. При цьому захисник наголошує на тому, що його підзахисний не мав умислу на заподіяння ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, так як між ним та  потерпілим був  конфлікт. Захисник вказує на те, що його підзахисного побив потерпілий та  інші особи, через що він вистрелив, а тому, на думку захисника, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України є  неправильною, та  вважає, що дії його підзахисного слід кваліфікувати за ст. 124 КК України або  за ст. 128 цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції, на переконання захисника, не  звернув належної уваги на допущені місцевим судом порушення й постановив рішення, яке не відповідає вимогам положень, передбачених ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати його дії із ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 128 цього Кодексу, а також зменшити суму відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки у   нього був відсутній умисел на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, зазначає, що рішення місцевого суду про стягнення 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим. Зазначає, що апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, а тому його ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У запереченнях на касаційні скарги сторони захисту та засудженого представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 — адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на  безпідставність викладених у них доводів, просить постановленні у   кримінальному провадженні судові рішення залишити без зміни, а касаційні скарги сторони захисту — без задоволення.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений ОСОБА_6 підтримав доводи, наведені у касаційних скаргах, просив змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати його дії із ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 128 цього Кодексу.
Представник потерпілих ОСОБА_7 , потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та прокурор, посилаючись на безпідставність доводів захисника та   засудженого, кожен окремо просили касаційні скарги залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення — без зміни.
Мотиви суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційних скаргах сторони захисту, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України у касаційному порядку не підлягають.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 — адвоката ОСОБА_16 на підставах невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій його підзахисного, у своєму рішенні навів докладні мотиви і   не   встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та  дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисних дій, які виразилися у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), вчиненому із застосуванням вогнепальної зброї, та у спричиненні умисних тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , що потягли смерть останнього, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, колегія суддів касаційного суду вважає правильним й таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього, вчинення злочину через необережність, а також доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України належним чином перевірялися місцевим та апеляційним судами та обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам і спростовуються перевіреними у кримінальному провадженні доказами.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_6 , не заперечуючи факту здійснення ним пострілів, пояснив, що в нього виник конфлікт з потерпілим
ОСОБА_15 та його братом ОСОБА_17 , які обвинуваченого побили та виштовхали з клубу, а тому він поїхав додому та взяв із собою мисливську рушницю для самооборони. Наміру на її застосування в нього не було. Після того, як брати ОСОБА_18 повторно почали проявляти до нього агресію та бити, він взяв рушницю і, попередивши, що буде стріляти, здійснив попереджувальний постріл вгору, а другий – в землю, від чого випадково влучив у потерпілого ОСОБА_15 .
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні — тяжкі тілесні ушкодження, похідні — смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини — умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і  необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). 
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. 
Натомість за ст. 128 цього Кодексу дії винного слід кваліфікувати, якщо він завдав необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження і при цьому передбачав можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховував на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачав можливості настання таких наслідків, хоча повинен був й міг їх передбачити (злочинна недбалість).
Отже, розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 128 цього Кодексу) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих злочинів. 
Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 , умисно прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил та норм поведінки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, усвідомлюючи, що грубо порушує громадський порядок, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень із застосуванням вогнепальної зброї – мисливської рушниці марки ИЖ-16 № НОМЕР_1 , не зареєстрованої в установленому законом порядку, здійснив постріл угору, а потім — у сторону скупчення людей і в результаті цього влучив у ОСОБА_15 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення лівого коліна, уламкового перелому лівого стегна. У результаті вказаних дій засудженого ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_15 завдано тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, внаслідок чого потерпілий помер у лікарні.
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема                           на показаннях свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , даних протоколів слідчих дій, висновку судово-медичної експертизи, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 679 від 20 січня 2016 року смерть ОСОБА_15 настала від тромбоемболії лівої гілки легеневої артерії та її дрібних розгалуджень, що призвело до розвитку інфаркту легень. Джерелом тромбів, найймовірніше, є тромбоз глибоких вен лівої гомілки як ускладнення травматичного процесу. Ушкодження у ОСОБА_15 були сумісні із життям, але у своєму клінічному протіканні ускладнилися тромбоемболією легеневої артерії, яка в  більшості випадків є непрогнозованою. Отже, між отриманим вогнепальним пораненням лівого стегна та настанням смерті потерпілого існує опосередкований причинно-наслідковий зв`язок.
Як пояснив у суді першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_23 між діями обвинуваченого, який здійснив постріл та смертю потерпілого ОСОБА_15 існує опосередкований причинно-наслідковий зв`язок. З пояснень судово-медичного експерта вбачається, що тромбоемболія лівої верхньої артерії виникла внаслідок ускладнення травматичного процесу, а тому неможливо було спрогнозувати лікування, так як це залежить від індивідуальних властивостей організму, від стану кров`яного руху речовин. Крім того, в потерпілого було інше  ускладнення – септичний стан. 
Таким чином, доводи касаційних скарг сторони захисту та засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України є безпідставними. 
Безпідставними є й доводи сторони захисту про необхідність кваліфікації протиправних дій ОСОБА_6 за ст. 124 КК України. 
Статтею 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.
Відповідно до встановлених судом у вироку фактичних обставин кримінального провадження ознак стану необхідної оборони в умисних діях ОСОБА_6 не вбачається. Саме ОСОБА_6 безпідставно першим застосував насильство до потерпілого ОСОБА_15 шляхом здійснення пострілу із рушниці. При цьому небезпечного посягання, як і жодних дій щодо ОСОБА_6 , які б могли викликати в останнього стан необхідної оборони, потерпілий не вчиняв.
Ураховуючи викладені фактичні обставини провадження, місцевий суд не встановив того, що ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, оскільки не було зафіксовано наявності суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання з боку потерпілого ОСОБА_15 .
Колегія суддів касаційного суду вважає, що доводи касаційної скарги сторони захисту про те, що засуджений перевищив межі необхідної оборони, а тому його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, є необґрунтованими, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження та сукупністю здобутих доказів.
Не знайшли свого підтвердження і доводи касаційної скарги сторони захисту про  істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, зокрема, щодо порушення принципу безпосередності дослідження письмових доказів.
Згідно із ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Відповідно до ч. 1 ст. 358 вказаного Кодексу протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і   обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності – також іншим учасникам кримінального провадження.
З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд дотримався вищевказаних вимог процесуального закону для забезпечення принципу безпосередності дослідження доказів.
Так, як убачається з технічного запису судового засідання від 28 листопада 2016  року, під час судового засідання письмові докази, на які місцевий суд послався в  обвинувальному вироку, були оголошені прокурором із посиланням на відповідні аркуші кримінального провадження.  
Разом із цим положеннями ч. 1 ст. 358 КПК України не визначено певної особи, яка має оголосити письмові докази у судовому засіданні, вищезазначені письмові докази були оголошені в судовому засіданні, учасники судового провадження мали можливість із ним ознайомитися, а отже порушення порядку дослідження доказів в даному випадку колегія суддів касаційної інстанції не  вбачає, так як і не вбачає підстав для визнання цих письмових доказів недопустимими.
Доводи захисника про неконкретне викладення у вироку фактичних обставин скоєних ОСОБА_6 кримінальних правопорушень є безпідставними.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у     мотивувальній частині вироку зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Як убачається із оскаржуваного вироку місцевого суду, це рішення є  належним чином умотивоване і відповідає вимогам ст. 374 КПК України. У ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і  мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого засудженого визнано винним, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Доводи касаційної скарги засудженого про необхідність зменшення суми, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди, виявилися також безпідставними.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
До того ж ч. 5 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими вказаним Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у  зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При цьому, як видно із вироку суду першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг моральних та фізичних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_9 , тяжкість вимушених змін у її життєвих обставинах (втрата люблячого чоловіка, батька її чотирьох дітей, які осиротіли, погіршення здоров`я та  самопочуття).
Ураховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції. 
Разом із цим, як убачається з оскаржуваних судових рішень, засуджений ОСОБА_6 у суді першої інстанції цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 визнав повністю. Також сторона захисту в апеляційному порядку не порушувала питання щодо необґрунтованості рішення місцевого суду про стягнення суми моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в  задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 , в  ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та  підстави, на яких цю скаргу визнав необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду є  належним чином вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при їх постановленні. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2019 року та  ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_10 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є  остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                ОСОБА_3