ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Харків

Справа № 645/1201/19
Провадження № 22-ц/818/2825/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
секретаря                 Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 , 
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
Третя особа: Акціонерне товариство "Укрсоцбанк",
Представник ОСОБА_6 , який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 

апеляційну скаргу представника  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2019 року, ухвалене суддею Шарком О.П.,

за позовом про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення,-

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що вона є власником вищевказаної квартири, яка була продана з публічних торгів (СЕТАМ) на виконання судового рішення. Право власності позивача підтверджується актом про реалізацію предмета іпотеки, нотаріально засвідченим свідоцтвом та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Проте, відповідачі незважаючи на факт втрати права власності на житло не звільняють його у добровільному порядку. Вважає за можливе відповідно до ст.109 ЖК України виселити відповідачів із спірної квартири без надання іншого житла, оскільки колишній власник ОСОБА_2 придбав її за кредитні кошти відповідно до кредитного договору, виконання зобов`язання за яким забезпечено договором іпотеки. Крім того, ОСОБА_2 є власником 3-кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням від 02 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; виселено ОСОБА_3 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; виселено ОСОБА_4 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; виселено ОСОБА_5 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду мотивоване тим, що цивільним законодавством передбачене право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб. Виходячи з приписів статті 109, 116 ЖК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідачів немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням спірної квартири.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_6 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом порушено норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги викладає обставини справи та посилається на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і те, що протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Звертає увагу, що судовим рішенням від 15 лютого 2018 року з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті. В рамках виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду було проведено електронні торги з продажу спірної квартири АДРЕСА_3 , яку придбала ОСОБА_1 та яка використовується відповідачами у даній справі як місце постійного проживання з 2006 року, оскільки в ОСОБА_2 відсутнє будь-яке інше нерухоме житлове майно. На підставі наведеного вважає, що на вказане майно, що виступає предметом іпотеки в забезпечення зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті, не могло бути накладено стягнення.

Вказує, що розгляд справи не міг проводитись в заочному порядку, оскільки відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи. А також вважає, що судом були порушені норми європейського права, зокрема, Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства та має пріоритетне значення.

Стверджує, що судом було також порушено норми процесуального права, оскільки відповідач та його представник не були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, їм не було відомо про розгляд даної цивільної справи, що позбавило відповідачів права подання доказів в порядку обґрунтування заперечень проти позову. Крім того, ОСОБА_2 , на час розгляду справи перебував у службовому відрядженні в зоні проведення ООС, що відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України є підставою зупинення провадження у справі.

Звертає увагу на незаконність переходу права власності на квартиру шляхом продажу з публічних торгів, протиправність рішення приватного виконавця щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, заниження приватним виконавцем ринкової вартості квартири, подвійне стягнення з відповідача заборгованості по кредиту та порушення процедури проведення торгів, а саме участь у них одного покупця та неповідомлення письмово боржника про їх проведення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі. Посилається на те, що представник відповідача був повідомлений про розгляд цивільної справи та свідомо не з`являвся у судові засідання, суд направляв кореспонденцію на адресу відповідачів, проте останні не бажали її отримувати. Відсутність іншого жила відповідача спростовується інформаційною довідкою згідно якої відповідач є власником квартири у м. Лисичанськ. 

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 

16 вересня 2020 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що прийняти участь у судовому засіданні не представляється можливим по причині продовження лікування, докази на підтвердження вказаних підстав надасть у наступному судовому засіданні. Також, в обґрунтування клопотання посилався на карантинні заходи.

Так, 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731 - ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Згідно з вказаним Законом пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540 - IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20 - денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Цивільна справа в провадженні апеляційного суду знаходиться з березня 2020 року та відкладалась за клопотаннями представника відповідача. У клопотанні від 16 вересня 2020 року представник відповідача не наводить які саме обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, не дали йому можливості брати участь у судовому засіданні. Також, до клопотання не додано будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у ньому. У клопотанні не міститься причин неможливості участі у судовому засіданні представника, через якого діє відповідач, та неможливості подання ним будь-яких доказів чи пояснень письмово задля дотримання карантинних заходів, брати участь в режимі відеоконференції тощо.

Відповідачам, які також не з`явились у судове засідання, завчасно та належним чином повідомлялись про розгляд справи, направлені на зазначені в матеріалах справи адреси судові повістки про виклик у судове засідання на 17 вересня 2020 року повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, у довідках, виданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про їх «участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення» значиться, що вони дійсно брали участь у вказаних заходах у період до 11 січня 2020 року (а.с.196, 197), проте, після вказаної дати будь-яких відомостей участі осіб у цих заходах не надано.

На підставі наведеного, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржує лише ОСОБА_2 . Отже, рішення суду переглядається лише в частині виселення ОСОБА_2 та вселення позивача ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ), яка була продана з публічних торгів (СЕТАМ) на виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі №415/7319/15-ц від 15.02.2018 року (Актом про реалізацію предмета іпотеки від 07.12.2018 року Нотаріально засвідченим свідоцтвом від 07.12.2018 року, зареєстрованим у реєстрі за №2760; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №148589978 від 07.12.2018 року).

Так, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором кредиту №833/33-27/33/6-159 від 22.06.2006 року у загальному розмірі 15677 дол. США 12 центів, що еквівалентно 337235 грн. 91 коп., а також судовий збір в розмірі 5073,54 грн. в іншій частині позовних вимог відмовлено.

З матеріалів справи, а саме зі змісту вищевказаного рішення, копій договорів кредиту та іпотеки вбачається, що 22 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі Харківської обласної філії, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 833/33-27/33/6-159. Згідно з п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості 10 червня 2021 року. Кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, в день укладення цього договору кредитор укладає: з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно з п.1.2. цього Договору, надається кредит, заставною вартістю 126 250,00 (сто двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят) гривень. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуженні нерухомого майна нотаріусом накладається заборона та інше.

Отже, дослідивши обставини придбання відповідачем (колишнім власником) квартири та з`ясувавши джерело коштів, за які її було придбано, судова колегія встановила, що вказане майно було придбане відповідачем ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 22 червня 2006 року укладеним з ОСОБА_7 (а.с.138) за кредитні кошти, повернення яких забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (а.с.10-19).

Згідно свідоцтва від 7 грудня 2018 року та акту про реалізацію предмета іпотеки новим власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що      у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з метою захисту прав позивача на користування і розпорядження своєю власністю (спірною квартирою) шляхом виселення ОСОБА_8 та членів його сім`ї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК Української РСР.

У справі, яка є предметом розгляду, новий власник спірної квартири (позивач) придбав житло в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач звернувся до суду із цим позовом про виселення колишнього власника житла (та членів його сім`ї), який є боржником за кредитними зобов`язаннями та іпотекодавцем нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти. 

Відтак, враховуючи вищенаведене, відповідач підлягає виселенню без надання іншого постійного жилого приміщення. Тому, посилання відповідача на те, що інша квартира, що знаходиться у м. Лисичанськ, якою він володіє, непридатна для життя не має правового значення для вирішення справи по суті.

Щодо посилань відповідача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності відсутнє інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то наведені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки положення цього Закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Зважаючи на наведене, незазначення у резолютивній частині рішення про відстрочення його виконання у частині виселення не матиме наслідком його виконання, оскільки дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється і на органи, і на посадових осіб, які здійснюють виконання рішення суду.

Посилання відповідача на порушення процедури проведення торгів, невірної оцінки предмета іпотеки та незаконний перехід права власності на спірну квартиру є підставами для звернення з відповідним позовом до суду та не стосується суті даної цивільної справи і не впливає на її вирішення, оскільки наразі всі судові рішення та інші рішення державних органів, які є підставами позову ОСОБА_1 є чинними.

Щодо доводів відносно порушення судом норм процесуального права шляхом неналежного повідомлення відповідача слід зазначити наступне.

Також, згідно ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Матеріали справи містять оригінал ордеру виданий 25 вересня 2019 року адвокатом Волченок Віктором Анатолійовичем, згідно якого він представляє інтереси ОСОБА_2 . Ордер не містить жодних записів про обмеження адвоката. В своїй заяві представник вказував, що є представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про існування справи йому стало відомо 20 травня 2019 року (а.с.49,50). Між тим, протягом всього розгляду справи до 2 грудня 2019 року він не вжив будь-яких дій з представництва довірителя, не брав участі у судових засіданнях, не знайомився з матеріалами справи, не надавав жодних пояснень тощо.

Згідно п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно відповідач ОСОБА_2 не був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, оскільки всі судові повістки, направлені на його ім`я, поверталися до суду неврученими з відміткою "За закінченням встановленого терміну зберігання". Доказів належного повідомлення представника відповідача матеріали справи також не містять.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводів незгоди з рішенням суду в частині вселення позивача апеляційна скарга не містить, судова колегія в результаті судового розгляду дійшла висновку, що підстав для скасування рішення в цій частині немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а судове рішення в частині виселення ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в: 

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2019 року в частині виселення ОСОБА_2 - скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду в частині вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        С.С. Кругова
Судді                                                                О.В. Маміна
                                                               Н.П. Пилипчук

повний текст постанови 
складено 18 вересня 2020 року