ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1061/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №696/653/19 Категорія: 304090000 	Шкреба В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2020 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
учасники справи: 
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач -  ОСОБА_1 ; 
особа, що подала апеляційну скаргу - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и л а:

У червні 2019 року позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» ) звернувся до суду із вказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила той факт, що повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані для ознайомлення в письмовій формі, в тому числі щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банку за ініціативою банку.
Також відповідач зобов`язалася слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.
Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 28 травня 2019 року відповідач має заборгованість в сумі - 121 314 грн., що складається з 1 393,81 грн. - заборгованість за кредитом; 117 144,37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 775,94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн. - штраф (фіксована частина); 0,00 грн. - штраф (процентна складова).
АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 121 314,12 грн.
Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 393,81 грн. та судовий збір в сумі 22,07 грн., а всього 1 415, 88 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що  оскільки відповідач отримала згідно кредитного договору кредитний ліміт в розмірі 2 500 грн., що встановлено із розрахунку заборгованості, однак вчасно не повернула і не відомо чи були умови приєднання зрозумілі відповідачу і доведені під час підписання анкети-заяви від 08 серпня 2007 року і судом не встановлено належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та  брала  на себе зобов`язання  зі сплати відсотків за прострочення погашення кредитних коштів. 
Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав кредитора, суд прийшов до висновку, що до стягнення підлягає сума фактично отриманих, але не повернутих коштів тіла кредиту в розмірі 1 393,81 грн., які були визнані відповідачем.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року в частині незадоволення позовних вимог щодо стягнення процентів та пені, як незаконне, винесене з грубим порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням матеріального права, а по справі ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги банку у цій частині. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність домовленості сторін про сплату процентів, проте позивач не погоджується з такими висновком, оскільки відповідачем була підписана довідка про умови кредитування, в які зазначена базова % ставка 1,9 % на місяць, що становить 22,80 % річних, як і зазначено в рахунку доданому до позову. Також у зазначеній довідці узгоджено розмір та порядок нарахування неустойки , зокрема пені.
Також судом не було взято до уваги, що відповідач погодився із зміною відсотків, що підтверджується випискою по рахунку про рух коштів, з якої вбачається, що відповідач продовжувала знімати та погашати кошти. Тобто прийняла нові тарифи та погодилась з їх зміною.
Також вказує, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення відсотків по кредиту, допустив грубе порушення норм цивільного права.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягнення відсотків по кредиту.
Відмова суду у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і є грубим порушенням норм цивільного права.
Крім того, суд безпідставно відмовив у стягнення пені та порушив норми матеріального права, оскільки сторонами погоджено всі істотні умови договору, в тому числі щодо сплати пені.
Відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України (який був чинним з 02 квітня 2020 року по 16 липня 2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зі змінами та доповненнями, та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року.
Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України (який набрав чинності з 17 липня 2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення «Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.
Закон України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року набрав чинності 17 квітня 2020 року, тому процесуальні строки, які були продовжені Законом України № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються 06 серпня 2020 року.
У визначений законом строк учасники справи не звернулись до суду із заявами про поновлення чи продовження строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення місцевого суду оскаржується в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по процентам та пені, а тому в іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що  звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості позивач послався на підписання відповідачем ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н від 08 серпня 2007 року, згідно якої остання отримала кредит у розмірі 21 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та на підтвердження позовних вимог банк надав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 19 червня 2008 року, згідно якої ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я картку «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» з встановленим кредитним лімітом на платіжну картку - 2 500 грн.
У заяві від 19 червня 2008 року зазначено, що відповідач згідна з тим, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк крім анкети-заяви від 19 червня 2008 року додав підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 13 червня 2008 року та Умови та правила надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк».
На підтвердження укладення договору і його умов банк посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину договору.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08 серпня 2007 року, наданого банком, станом на 28 травня 2019 сума заборгованості становила всього 121 314,12 грн. та складалась з:
1 393,81 грн. - заборгованість за тілом кредиту;
117 144,37 грн. - заборгованість за процентами в тому числі несплачені проценти на поточну заборгованість - 15 89 грн., несплачені проценти на прострочену заборгованість - 117 128 , 48 грн.;
       2 775, 94 грн. - заборгованість за комісією та пенею.
Інших доказів, заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 червня 2008 року позивачем не надано.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Як вбачається із матеріалів справи підписана сторонами заява позичальника від 08 серпня 2008 року із зазначенням кредитного ліміту в сумі 21 600 грн., процентної ставки, строку повернення кредиту (користування ним), підстави та розмір нарахування комісії, умови щодо відповідальності позичальника за порушення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів) та їх розміру в матеріалах справи відсутня.
Пед`являючи вимоги, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Заявляючи вимоги про стягнення заявлених сум, банк надав підписану позичальником копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 19 червня 2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримала кредит у розмірі 2 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 13 червня 2008 року та копію Умов та правил надання банківських послуг.
При цьому, позивачем не надано суду доказів, які свідчать про те, що 08 серпня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір в розмірі та на умовах, зазначених в позовній заяві. 
Також в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитної картки згідно заяви від 08 серпня 2007 року, якого виду, строк дії картки, доказів зарахування кредитних коштів на картку. 
Надана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» від 13 червня 2008 року, підписана відповідачем не може бути розцінена як доказ укладення між сторонами кредитного договору від 08 серпня 2007 року.
За таких обставин без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність анкети-заяви від 08 серпня 2007 року, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а надані банком докази , а саме: заява від 19 червня 2008 року, довідка про умови кредитування від 13 червня 2008 року та Умови і правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за процентами та пені у зв`язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині.
Крім того, до апеляційного суду надійшло клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, які не були надані суду першої інстанції, а саме: виписка по картковому рахунку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, внутрішньобанківський наказ про затвердження умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані картки клієнту, підтвердження направлення доказів відповідачу та підтвердження повноважень особи, що підписала клопотання.
Вказані докази, які не були надані суду першої інстанції, колегія суддів не приймає з огляду на таке.
Відповідно до  статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Із матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» долучив до апеляційної скарги виписку по картковому рахунку за договором № б/н станом на 16 квітня 2020 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої а ОСОБА_1 ( договір № б/н), довідка про надання кредитної картки ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н, копія Умов і правил надання банківських послуг та внутрішньобанківський наказ про затвердження умов та правил надання банківських послуг. Вказаний доказ не може бути взято до уваги, оскільки на момент звернення з позовною заявою, вказані докази були наявні у позивача, однак, він не подав їх до суду першої інстанції. 
При цьому банк в апеляційній скарзі не обґрунтував причини не подання вказаних доказів до суду першої інстанції.
Інші доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді