ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 серпня 2020 року           справа №200/8228/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Сіваченка І.В., за участю секретаря судового засідання - Ашумова Т.Е., представника Пономарьова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 200/8228/19-а (головуючий суддя І інстанції - Олішевська В.В., складене у повному обсязі 15 червня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення Головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

01 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суд з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період (а.с. 4-9 т.1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області відмовлено (а.с. 146-151 т.1).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 200/8228/19-а залишено без змін (а.с. 175-179 т.1).
Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду (а.с. 198-208 т.1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області відмовлено (а.с. 50-57 т. 2).
Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено наступне:
1.           порушено принцип змагальності сторін в частині ,не надання відповідачем позивачу копії відзиву та доданих до нього документів, які як  докази на підтвердження не використання нерухомості за функціональним призначенням,   долучено до матеріалів справи та прийнято до уваги судом;
2.            суд першої інстанції спирається у рішенні на не існуючий документ, а саме на витяг від 04 квітня 2018 року з Державного реєстру речових право на нерухоме майно яке перебувало у власності позивача  у вигляді нежитлових приміщень загальною площею 2821.80 кв.м;
3.           спірне податкове повідомлення-рішення від 10 квітня 2018 року прийнято з порушенням норм податкового законодавства, оскільки в ньому нараховане податок на нерухоме майно за 2017 рік по показникам встановленим рішенням Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157, яке вступає в силу у 2018 році;
4.            загальна площа будівель змінилась в 2007 та в 2008 роках після продажу будівель у бік зменшення, а податок нараховане неправомірно із загальної площі придбаної нерухомості;
5.            податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року вручене позивачу з порушенням строків, встановлених ст. 266.7.2 ПК України, відтак, він звільняється від відповідальності кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання;
6.            податкові декларації про майновий стан і доходи не містять інформації щодо використання об`єктів нерухомості за функціональним призначенням, відтак, відповідач не надав достовірних доказів такого використання;
7.            суд першої інстанції не дослідив докази (про необхідність чого зазначено Верховним Судом) щодо перереєстрації проданих приміщень (а.с. 64-68 т.2).
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
25 серпня 2020 року до канцелярії суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських  08.05.2002 року був зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця.
10.02.2005 року до реєстру внесено запис № 22400060002000070 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця на підставі власного рішення.  
Вдруге позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець  тільки 10.12.2008 року, діяльність якого була припинена 30.06.2016 року на підставі власного рішення.
Подальша реєстрація як ФОП відбулась 03.01.2020 року - припинення 13.01.2020 року за власним рішенням(а.с. 14-17 т.2).
В період перебування в статусі ФОП, між Відкритим акціонерним товариством «Володарське районне ремонтне підприємство» (далі - Продавець) та ОСОБА_1 (далі - Покупець) укладено договір купівлі - продажу від 23 червня 2006 року, відповідно до якого придбав нежитлові будівлі (комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та які складаються з: мехмайстерні, зазначеної у плані літерою А-1; прибудов - зазначені у плані літерами А'-1, А2-1, а; котельної, зазначеної у плані літерою а2; радіаторного цеху - зазначений у плані літерою Л-1; ганку - зазначеного у плані літерою - л-1; пожежної будівлі - зазначеною у плані літерою - Г-1; складу - зазначеного у плані літерою - г-1; прохідної - зазначеної у плані літерою Ж-1; магазину - зазначеного на плані літерою Н-1; навісу - зазначеного у плані літерою н-1; складу с/г - зазначеного у плані літерою З-1; комбайнового цеху - зазначеного у плані літерою В-1; тамбуру - зазначеного у плані літерою в-1; електростанції - зазначеної у плані літерою К-1; сітков`язального цеху - зазначеного у плані літерою к-1 (а.с. 10, 47 т.1).
Отже загальна площа придбаної нерухомості  в договорі не зазначено.
Як зазначено в договорі, у відповідності із ст. 210 ЦК України цей договір підлягав реєстрації у Єдиному реєстрі права власності на нерухоме майно ( реєстратор Володарське БТІ).
Відповідно до відміток на вказаному договорі (зв. бік):
- Володарською Державною нотаріальною конторою від 31 серпня 2007 року за № 3569 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з комбайнового цеху літ. В-1, тамбуру літ. в-1;
- Володарською Державною нотаріальною конторою від 24 грудня 2008 року за № 5037 посвідчено договір купівлі-продажу 1/8 частини комплексу, що складається з пожежної будівлі літ. Г-1, складу літ. г-1 (зв.бік а.с. 10 т.1).
Продаж у 2007 році позивачем частини комплексу будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні (комбайнового цеху і тамбуру) загальною площею 368,6 кв.м підтверджується і копією договору купівлі-продажу від 31 серпня 2007 року серія ВЕХ № 070344 (а.с. 102 т.1).
Щодо продажу пожежної будівлі літ. Г-1, складу літ. г-1,в матеріалах справи відсутній договір купівлі- продажу, однак є  витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.12.2008 року щодо підготовки до продажу зазначених об`єктів , що складає 1/8 частину від загального майна, площею 149,8 кв. м. вартістю 1115 гривень. Окрім того в цьому витягу зазначено, що загальна площа всіх будівель придбаних ОСОБА_1 за договором від 23 червня 2006 року складає 3559,0  кв. метрів( а.с.139-140) 
Отже станом на 24.12.2008 року за позивачем рахується площа нерухомого майна саме в розмірі 3559,0 кв. метрів, що позивачем не спростовано іншими доказами.                                                                      
Після продажу у 2007 та 2008 році нежитлових приміщень з належного позивачу комплексу будівель та споруд, площа яка залишилась у власності позивача складає 3559,0 -(368,6 кв.м +149,8 кв. м)=3022,6 кв.м,  державна перереєстрація проданих приміщень відбулась пізніше, на початку 2018 року; також у 2018 році мало місце оформлення знищення частини нежитлових приміщень з належного позивачу майнового комплексу (зокрема, складу с/г машин) (а.с. 82-87, 106-113 т.1).
19 серпня 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 25013-05, відповідно до якого позивачу визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 4904,30 грн. (а.с. 11 т.1).
Зазначене податкове повідомлення - рішення направлено на адресу позивача рекомендованим листом з повідомлення, та отримано позивачем 24 січня 2018 року (а.с. 81 т.1).
Листом № 27709/10/05-99-48-12-38 від 27.06.2018 року Головне управління ДФС у Донецькій області  надало розрахунок суми податку, яка  визначена за формулою: 3559 * 1,38 = 4904,30 грн., де: 3559 - площа об`єкту нерухомості (об`єкту оподаткування) кв.м, 1,378 - ставка податку за 2016 рік, грн./кв.м (згідно рішення Старченковської (Темрюцької ) сільської ради від 12 лютого 2015 року № 6/48-312 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2016 рік склала 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 1,38 грн. (0,1% х 1 380 грн.)) (а.с. 53-54 т.1).
Позивач 10 квітня 2018 року частково сплатив суму податку за 2016 рік в розмірі 3888,44 грн., визначеного у спірному повідомлені-рішенні № 25013-05, що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1007156665.1 (а.с. 94 т.1).
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 4 квітня 2018 року у власності позивача перебувала Старченківська ремонтна майстерня, яка на той час складалась з нежитлових приміщень загальною площею 2 182,6 кв.м, право власності на яке припинено у зв`язку з знищенням об`єкту  (а.с. 108-109  т.1).
10 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято повідомлення-рішення № 0041133-4812-0534, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, в сумі 9029,76 грн. (згідно наданого відповідачем розрахунку сума податку визначена за формулою: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн., де: 2821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн./кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)) (а.с. 12, 88 т.1).
Отже розмір  площі нерухомого майна   в  повідомлені - рішенні  за 2017 рік значно менше 2821,8 кв.метрів, замість 3022,6 кв.м(з урахування відчуження).  
05 червня 2018 року позивач звернувся до Нікольського відділення Мангушської ОДПІ  із заявою про надання розрахунків для узгодження сум грошового зобов`язання, яка була переадресована відповідачеві та у відповідь на яку 27 червня 2018 року (вих. № 27709/10/05-99-48-12-38) ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві порядок нарахування сум податкових зобов`язань із посиланням на законодавство України (а.с. 13-15 т. 1).
04 липня 2018 року позивач на адресу Нікольського відділення Мангуської ОДПІ  надіслав заяву, в якій повідомив про те, що він є власником нежитлової будівлі - комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) "Будівлі промислові", а тому відсутні підстави для нарахування йому податку на нерухоме майно та обов`язок його сплати. Також у заяві позивач просив скасувати спірні повідомлення-рішення № 25013-05 та № 0041133-4812-0534 (а.с. 16 т.1).
У своїй відповіді від 30 липня 2018 року на звернення позивача ГУ ДФС у Донецькій області роз`яснило позивачеві застосування норми ст. 266 Податкового Кодексу України та повідомило про те, що не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так як "будівлі промисловості", визначені підпунктом "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, зазначені будівлі стосуються промислових підприємств; нежитлові приміщення (в тому числі, виробничі корпуси, цеха, складські приміщення, які перебувають у власності фізичних осіб, не підпадають під дію підпункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (а.с. 17 т.1).
02 серпня 2018 року позивачем на адресу Державної фіскальної служби України було направлено заяву-скаргу з вимогою скасування оскаржуваних повідомлень-рішень (а.с. 18-19) та повідомлено Нікольське відділення Мангушської ОДПУ про надіслання такої заяви-скарги (а.с. 18-20 т.1).
07 серпня 2018 року відповідачем було сформовано податкову вимогу № 112476-48, направлену позивачу 17 серпня 2018 року, про сплату позивачем податкового боргу, в якій останнього зобов`язано сплатити борг у сумі 10045,62 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та попереджено, що починаючи з 06 серпня 2018 року на майно, яке перебуває у його власності, поширюється право податкової застави, а на суму податкового боргу нараховується пеня та застосовуються штрафні санкції, визначені Податковим кодексом України та одночасно застережено про застосування передбачених Податковим кодексом України заходів стягнення податкового боргу у разі несплати податкового боргу (а.с. 60-61 т.1).  
21 серпня 2018 року Державною фіскальною службою України прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги позивача (а.с. 62-63 т.1).
Рішенням Державної фіскальної служби України від 28 вересня 2018 року залишено без розгляду скаргу позивача від 2 серпня 2018 року у зв`язку із пропуском позивачем 30-денного строку для її подання (а.с. 64).
12 квітня 2019 року відповідачем прийнято рішення про опис майна позивача у податкову заставу, яке отримано позивачем 19 квітня 2019 року (а.с. 65-66 т.1)
22 квітня 2019 року позивач направив скаргу на адресу Державної фіскальної служби з вимогою скасувати рішення про опис майна, про що повідомив Волновасько-Мангушське управління ГУ ДФС у Донецькій області (а.с. 67-68 т.1).
Рішенням Державної фіскальної служби України від 7 травня 2019 року продовжено термін розгляду скарги відповідача від 22 квітня 2019 року (а.с. 69-70 т.1).
Рішенням Державної фіскальної служби України від 10 червня 2019 року (отримане позивачем 17 червня 2018 року) скарга позивача залишила без задоволення, а рішення відповідача про опис майна у податкову заставу від 15 квітня 2019 року - без змін (а.с. 71-73 т.1).
Позивач не погодившись з прийнятими Головним управлінням ДФС у Донецькій області податковими повідомленнями - рішеннями та рішенням про опис майна, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом доведено правомірність прийняття податкових повідомлень-рішень, похідні вимоги також не задоволено.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                            апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті вимог, з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються   Податковим кодексом України (далі - ПК України). 
Відповідно до пп. 10.1.1 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.
Відповідно до п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно ст. 265 Податкового кодексу податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Суд зазначає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки  не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17.
За положеннями пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").
Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Як вбачається з матеріалів справи позивач у спірних періодах (2016-2017 роки) був власником нежитлового комплексу будівель та споруд Старченковської ремонтної майстерні, розташованої за адресою: Донецька область, с. Старченково, вул. Маріупольська, буд. 2 Б, який складається з нежитлових приміщень: мехмайстерні, прибудови до мехмайстерні, котельної, радіаторного цеху, пожежної будівлі, складу, прохідної, магазину, навісу, складу с/г, комбайнового цеху, тамбуру, електростанції, сітков`язального цеху (а.с. 10, 47, 139-140 т.1). Отже позивач є власником об`єкту промисловості.
Посилання апелянта на те, що позивач не є власником таких об`єктів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Після продажу у 2007 та 2008 році нежитлових приміщень з належного йому комплексу будівель та споруд державна перереєстрація проданих приміщень відбулась пізніше, на початку 2018 року; також у 2018 році мало місце оформлення знищення частини нежитлових приміщень з належного позивачу майнового комплексу, що знайшло підтвердження витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно (зокрема, складу с/г машин) (а.с. 82-87, 106-113 т.1).
Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Таким чином, у 2016, 2017 році комплекс будівель та споруд Старченківської ремонтної майстерні, який складався з нежитлових приміщень загальною площею 3 559,0 кв.м, згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України були власністю позивача.
З цих самих підстав суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на меншу площу належного йому майна з якого має обчислюватись спірний податок, оскільки позивачем не доведено, що саме на час відчуження частки майна та на час прийняття спірних рішень про податок на нерухоме майно за  2016-2017 рік ,воно було зареєстровано на інших власників, якими сплачувався відповідний податок .
При цьому, посилання апелянта на те, що витягу від 04 квітня 2018 року не існує спростовується матеріалами справи (а.с. 109 т. 1).
Крім того, позивачем були подані податкові декларації про майновий стан і доходи за 2016, 2019, 2020 роки з нульовими показниками, а за 2017, 2018 роки не звітував, отже, зазначені обставини підтверджують, що позивач не використовував об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у його власності, за функціональним призначенням для промислового виробництва та не отримував дохід від їх використання, що нівелює доводи апеляційної скарги в частині недоведеності зазначених обставин.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач належні йому об`єкти нерухомості не використовує за функціональним призначенням, тобто у використанні для промислового виробництва.
Враховуючи те, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), суд зазначає про відсутність у позивача пільг щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2016, 2017 рік.
При цьому, повідомлення-рішення № 0041133-4812-0534 від 10 квітня 2018, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, в сумі 9029,76 грн.,  (згідно наданого відповідачем розрахунку сума податку визначена за формулою: 2 821,80 * 3,2 = 9029,76 грн., де: 2821,80 - площа об`єкту нерухомості, кв.м; 3,2 - ставка податку за 2017 рік, грн./кв.м (згідно рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 ставка податку за об`єкти нежитлової нерухомості на 2017 рік складає 0,1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року, тобто 3,2 грн (0,1% х 3 200 грн)) (а.с. 12, 88 т.1).
Посилання позивача на неможливість використання рішення Темрюцької сільської ради від 20 квітня 2017 року № 7/23-157 для розрахунку податкового зобов`язання є незмістовним, оскільки доказів скасування цього рішення матеріали справи не містить, спірне рішення прийнято податковим органом у 2018 році, що не є порушенням норм податкового законодавства, доводи апеляційної скарги в цій частині є незмістовними.
Суд не приймає посилання позивача, як підставу для скасування податкових - повідомлень рішень, на те, що контролюючим органом податкове повідомлення - рішення прийняті не у встановлені законом строки, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач як власник нежитлової нерухомості зобов`язаний сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017 роки.
Суд зазначає, що відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Базовим звітнім періодами визначено 2016 рік та 2017 рік, отже відповідно до вимог пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України контролюючим органом податкове повідомлення - рішення повинні бути прийняті до 01 липня 2017 року за 2016 рік, до 01 липня 2018 року за 2017 рік.
Доводи апелянта, що він відповідно до вимог п.п.266.10.2 п.266.10 ст.266 Податкового Кодексу України звільняється від сплати податку  за 2016 рік з тих підстав, що податкове повідомлення прийняте пізніше  після 1 липня року, а саме 19 серпня 2017 року, суд апеляційної інстанції також не приймає, оскільки пункт 266.10 статті 266 Податкового Кодексу України  доповнено підпунктом 266.10.2 згідно із Законом № 2245-VIII від 07.12.2017, тобто після винесення спірного рішення податкового органу.
Враховуючи вищевикладене, Головним управлінням ДФС у Донецькій області правомірно прийняті податкові повідомлення - рішення від 19 серпня 2017 року № 25013-05 та від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534.
При цьому, посилання апеляційної на порушення строків прийняття податкового повідомлення-рішення є незмістовним, оскільки позовні вимоги не вмотивовані порушенням таких строків.
На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 19 серпня 2017 року № 25013-05-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на суму 4904,30 грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 10 квітня 2018 року № 0041133-4812-0534 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму 9029,76 грн., скасування рішення головного управління ДФС у Донецькій області про опис майна позивача, зобов`язання Головне управління ДФС у Донецькій області подати висновок до органу, що здійснює казначейське обслуговування коштів, із зазначенням суми податку у розмірі 3888,44 грн., що підлягає поверненню з бюджету, як помилково нарахований на цей період.
Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін (в частині не направлення відповідачем на адресу позивача  відзиву та документальних доказів по справі), є незмістовним,оскільки позивач не був обмежений в їх ознайомленні під час розгляду справи та не є підставою для скасування правомірних ППР.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 200/8228/19-а  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року у справі № 200/8228/19-а  -  залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 26 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 серпня 2020 року.

Судді                                                                                        Т.Г.Арабей 
                                                                                                  І.В. Геращенко
                                                                                                  І.В. Сіваченко