ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 р. 	Справа № 520/837/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 09.04.20 року по справі № 520/837/2020
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Національної поліції в Харківській області ,              Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області      треті особи               Харківський національний університет внутрішніх справ ,              Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту – ГУ НП в Харківській області, перший відповідач), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області (далі по тексту – Ліквідаційна комісія ГУМВС України у Харківській області, другий відповідач), треті особи: Харківський національний університет внутрішніх справ, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту – ГУПФУ в Харківській області), в якому просила суд:
- визнати дії ГУНП України в Харківській області щодо обчислення стажу служби в 24 роки 07 місяців 16 днів протиправними;
- зобов`язати ГУНП в Харківській області визначити стаж ОСОБА_1 в 25 років 11 днів та внести відповідні зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 від 21.08.2019 №304 о/с, виклавши абзац щодо стажу роботи ОСОБА_1 роботи наступним чином: “Стаж служби в поліції на день звільнення для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки складає – 25 років 00 місяців 11 днів, у календарному обчисленні складає – 25 років 00 місяців 11 днів, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає – 03 роки 09 місяців 14 днів, час навчання – не має, у пільговому обчисленні (без урахування в календарному обчислені) складає – не має. Вислуга років для призначення пенсії складає – 25 років 00 місяців 11 днів”.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що проходила службу в органах внутрішніх справ та після ліквідації міліції виявила бажання продовжувати службу у рядах Національної поліції, зокрема шляхом переводу до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі по тексту ХНУВС) на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 з 07.11.2015. Так, 07.11.2015 позивачку було призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету № 1 Харківського національного університету внутрішніх справ (далі по тексту - ХНУВС). З 01.04.2016 позивач прийнята на службу до Національної поліції з присвоєнням спеціального звання “підполковник поліції”. 30.04.2019 позивачку було відкомандировано до ГУНП в Харківській області та 01.05.2019 ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків начальника сектору дільничних інспекторів відділу превенції Московського відділу поліції. 21.08.2019 позивачку було звільнено згідно з п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію". 
Вказує, що першим відповідачем не було зараховано період роботи з 07.11.2015 по 01.04.2016 до стажу служби в поліції, незважаючи на те, що позивач продовжувала працювати в ХНУВС на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології. Вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні вказаного періоду до стажу служби у поліції, з посиланням на те, що після звільнення 06.11.2015 зі служби в ОВС позивачка не залишилась працювати в ХНУВС на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології. Разом з тим, позивачка весь цей час не змінювала місце роботи та викладала на вказаній кафедрі, паралельно складаючи іспити для служби в Національній поліції. 
З посиланням на п.15 розділу ХІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" позивач стверджує, що як колишній працівник міліції, який на день набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" мав календарну вислугу не менше 5 років та продовжив службу у навчальному закладі МВС, має право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ. Стверджує, що позивачка з 07.11.2015 по 31.03.2016 відносилась до категорії осіб, зазначених у п. "ж" ст.1-2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а отже, на неї повинна поширюватися дія ч.3 ст.17 цього Закону щодо зарахування до вислуги років часу безпереревної роботи на посадах МВС або Національної поліції.  
Вказує, що виключення зі стажу служби в поліції періоду роботи з 07.11.2015 по 01.04.2016 порушує право позивачки на отримання статусу ветерана поліції з вислугою років 25 років 00 місяців 11 днів та на отримання пенсії, нарахованої відповідно до вказаної вислуги років. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 по справі № 520/837/2020, прийнятим в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області зарахувати ОСОБА_2 Оксані Олександрівні у стаж безперервної служби у поліції період роботи у Харківському національному університеті внутрішніх справ з 07.11.2015 по 31.03.2016.
У решті позову – відмовлено.
Перший відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 по справі № 520/837/2020 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що в силу п.1 ч.1 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» до стажу служби в поліції зараховується служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду. З наказу ХНУВС від 04.04.2016 № 84 вбачається, що ОСОБА_1 була призначена на службу в поліцію та набула статусу відрядженої тільки з 01.04.2016. Час роботи ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету № 1 ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016 не може бути врахований до стажу служби в поліції, оскільки це суперечить пункту 1 частини 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію». Як наслідок, цей період не може бути врахований для встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки.
Враховуючи викладене, вважає, що судом помилково зобов`язано ГУНП в Харківській області зарахувати позивачці до стажу служби в поліції період роботи в навчальному закладі з 07.11.2015 по 31.03.2016 (без присвоєння спеціального звання) після звільнення з міліції. 
Позивач в надісланому до суду письмовому відзиві просила суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. З посиланням на ч.3 ст.17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ стверджує, що до вислуги років осіб, зазначених у пункті “ж” ст. 1-2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи в Національній поліції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ з 10.08.1994 по 06.11.2015, що підтверджується розрахунком вислуги років позивача.
Як вбачається із записів трудової книжки позивача серії АВ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 10.08.1994 прийнята на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу Харківського інституту внутрішніх справ від 10.08.1994 №99 о/с.
З 04.07.2013 по 06.11.2015 позивач проходила службу на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства ХНУВС. 
У зв`язку з реформуванням системи МВС та прийняттям Закону України “Про Національну поліцію” з 06.11.2015 позивач звільнена у запас Збройних Сил України за пунктом 64 “з” (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби рядовим, начальницьким складом органів внутрішніх справ наказом ХНУВС.
З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача АВ №611266 встановлено, що з 07.11.2015 позивача призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 ХНУВС.
Позивач з 01.04.2016 прийнята на службу в поліцію із набуттям статусу поліцейських, відряджених до навчального закладу та прийнята на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології факультету №1 ХНУВС з присвоєнням спеціального звання “підполковник поліції” відповідно до наказу ХНУВС від 04.04.2016 №84 о/с, що підтверджується розрахунком вислуги років позивача.
У подальшому, 01.05.2019 позивач призначена на посаду начальника сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції патрульної поліції Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області відповідно до наказу ГУНП в Харківській області від 11.06.2019 №168 о/с, що підтверджується розрахунком вислуги років позивача.
Позивача з 21.08.2019 звільнено зі служби з Національної поліції згідно з наказом ГУНП в Харківській області за пунктом 2 частиною першою статті 77 (через хворобу) Закону України “Про Національну поліцію”, що підтверджується копією витягу із наказу ГУ НП в Харківській області від 21.08.2019 №304 о/с.
Стаж служби у поліції на день звільнення для встановлення позивачу надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки складає – 24 роки 07 місяців 16 днів, у календарному обчисленні складає – 24 роки 07 місяців 16 днів; для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби складає – 03 роки 04 місяці 20 днів; час навчання – не має, у пільговому обчисленні – не має.
Вислуга років для призначення пенсії складає – 24 роки 07 місяців 16 днів.
Не погодившись з розрахунком вислуги років, складеним ГУНП в Харківській області, від 27.08.2019 позивач листом звернулася до відповідача, в якому просила зарахувати період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016 (включно) до стажу вислуги років для нарахування пенсії та отримання статусу “ветерана поліції”.
Листом ГУНП в Харківській області від 26.12.2019 №С-1362/119-12/01-2019 позивачу відмовлено у зарахуванні спірного періоду, з посиланням на те, що після звільнення 06.11.2015 зі служби ОВС позивач не залишилася працювати у ХНУВС на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неврахування до стажу служби періоду роботи у навчальному закладі з 07.11.2015 по 31.03.2016, позивач звернулася до суду з даним позовом про визнання дій відповідача протиправними, зобов`язання ГУНП в Харківській області визначити стаж служби в МВС України 25 років 11 днів та внести відповідні зміни до наказу про звільнення ОСОБА_1 .
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач станом на 06.11.2015 працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та, виявивши бажання проходити в подальшому службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, у законодавчо встановлений строк реалізувала своє право та подала заяву про перехід у встановленому законом порядку на роботу до навчального закладу, який належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, в результаті чого позивача було призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ за переведенням, позивач набула статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишилась на службі в Національній поліції, а тому до стажу роботи позивача, як поліцейського, слід зарахувати період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про внесення змін до наказу від 21.08.2019 № 304 о/с, суд першої інстанції виходив з того, що видання зазначеного наказу є дискреційними повноваженнями відповідача, а належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання зарахувати до стажу роботи в МВС період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про Національну поліцію” від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі по тексту - Закон № 580-VIІI) національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Відповідно до пункту 1 Розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 580-VIІI він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.
Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Порядок призначення на посади поліцейських працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, визначений у пункті 9 розділу XI “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 580-VIІI.
Так, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування нього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі по тексту – Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (підпункт "г"); у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (підпункт "з").
Колегія суддів відмічає, що ОСОБА_1 була звільнена з ОВС саме за пп. "з" п.64 Положення. 
28.12.2015 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України “Про Національну поліцію” від 23.12.2015 № 901-VIII (далі по тексту – Закон 901-VIII).
Відповідно до абзацу 3 частини третьої Прикінцевих та перехідних положень Закону 901-VIII працівники міліції, які станом на 06.11.2015 працювали у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, і виявили бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, можуть бути прийняті на службу до Національної поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України “Про Національну поліцію”, шляхом видання керівниками цих навчальних закладів (а стосовно керівників таких закладів - Міністром внутрішніх справ України) наказів про призначення на відповідні посади, що заміщуються поліцейськими. Зазначені особи набувають статусу поліцейських, відряджених до таких навчальних закладів із залишенням на службі в Національній поліції, і проходять службу в Національній поліції відповідно до Закону України “Про Національну поліцію”.
З правового аналізу викладених законодавчих норм вбачається, що працівник набуває статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишається на службі в Національній поліції за умови, що станом на 06.11.2015 така особа працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та виявила бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України “Про Національну поліцію”.
Указом Президента України №691/2015 від 09.12.2015 визначено перелік посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в органах, установах та організаціях. У цьому переліку наявні, зокрема, вищі учбові заклади, що належать до сфери управління МВС України.
Так, засновником та органом управління Харківського національного університету внутрішніх справ є МВС України, університет перебуває у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується статутом Харківського національного університету внутрішніх справ, затвердженого Наказом МВС України від 15.05.2012 № 429. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано.
Відповідно до записів у послужному списку позивача, з 06.11.2015 позивач згідно з пунктом 9 розділу ХІ Закону України “Про Національну поліцію” та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС звільнена у запас Збройних сил за п. 64 “з”, у зв`язку з переходом у встановленому законом порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).
При цьому, 07.11.2015 позивач у зв`язку з прийняттям Закону України “Про Національну поліцію” та з метою залишення на службі в Національній поліції реалізувала своє право та звернулася до Харківського національного університету внутрішніх справ із заявою про призначення на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ.
Відповідно до запису у послужному списку, позивача 07.11.2015 призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ відповідно до наказу ХНУВС від 11.12.2015 №223 о/с. 
Так, позивач станом на 06.11.2015 працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та, виявивши бажання проходити в подальшому службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, у законодавчо встановлений строк реалізувала своє право та подала заяву про перехід у встановленому законом порядку на роботу до навчального закладу, який належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, в результаті чого позивача було призначено на посаду доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ за переведенням.
Таким чином, позивач набула статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишилась на службі в Національній поліції, а тому до стажу роботи позивача, як поліцейського, слід також зарахувати період роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 31.03.2016.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що в даному випадку питання зарахування періоду роботи у ХНУВС з 07.11.2015 по 01.04.2016 до стажу служби в поліції виникло не у зв`язку з необхідністю обчислення додаткової відпустки та встановлення надбавки за вислугу років, як помилково вказує відповідач, а у зв`язку з призначенням позивачці пенсії. 
Згідно з пп. "ж" ч.1 ст.1-2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.
Відповідно до п.15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про Національну поліцію” працівники міліції, які на день набрання чинності цим Законом мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями (а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах), після досягнення вислуги років, що дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", мають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Як вбачається із запису в послужному списку позивача (особовий номер №0146583), відповідно до п. 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про Національну поліцію” період роботи на посаді доцента кафедри кримінального права та кримінології №1 Харківського національного університету внутрішніх справ з 07.11.2015 по 31.03.2016 підлягає зарахуванню до вислуги років відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу ОВС”. 
Враховуючи, що пунктом "ж" ч.1 ст.1-2 та ч.3 ст.17 Закону № 2262-ХІІ передбачено можливість призначення пенсії працівникам вищих навчальних закладів МВС України, які на день набрання чинності Законом України “Про Національну поліцію” мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції, колегія суддів вважає, що період роботи з 07.11.2015 по 31.03.2016 підлягає зарахуванню до стажу роботи в поліції, який враховується при обчисленні стажу для призначення пенсії. 
Доводи відповідача про те, що на час звільнення з поліції ОСОБА_1 не відносилась до осіб, визначених у п. "ж" ст.1-2 Закону № 2262-ХІІ, колегія суддів відхиляє, оскільки звільнення позивачки з посади начальника сектору дільничних офіцерів поліції Московського ВП ГУНП в Харківській області, а не доцента кафедри ХНУВС, не є підставою для позбавлення позивачки права на зарахування періоду викладання у цьому вищому навчальному закладі до стажу роботи в поліції з метою призначення пенсії. 
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 19.11.2019 по справі № 520/903/19 колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки остання ухвалена за інших фактичних обставин, ніж у даній справі. Так, у справі № 520/903/19 спірні відносини виникли з питання зарахування до стажу роботи в поліції періоду навчання позивача у цивільному вищому навчальному закладі, з метою визначення питання про нарахування надбавки за вислугу років та додаткової відпустки (тобто, під час проходження служби позивачем). Разом з тим, у даній справі спірні відносини виникли внаслідок виключення відповідачем зі стажу служби в поліції періоду роботи на посаді доцента кафедри ХНУВС, при цьому, питання стажу постало у зв`язку з призначенням позивачці пенсії.  
Колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при вивільненні працівників міліції (зокрема, створення територіальних органів впродовж місяця, з дня набрання чинності згаданим Законом), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
У іншому випадку, що має місце у спірних правовідносинах, держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.
Згідно з Конституцією України та Законом України “Про міжнародні договори і угоди”, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Україна 17.07.1997  прийняла Закон України “Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції” за №475/97-ВР.
Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Верховна Рада України 23.02.2006 прийняла Закон України “Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини”. Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України “Про міжнародні договори та угоди”.
Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.
Частиною 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Так, у справі “Будченко проти України” у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція “майна” не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав “законні сподівання” щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі “Ганс-Адам II проти Німеччини”. Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі “Бейелер проти Італії”). Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (рішення у справі “Скордіно проти Італії (№ 1)”.
У справі “Кечко проти України” Суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об`єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.
У справі “Суханов та Ільченко проти України” Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з`ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як “майно” у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників.               
Водночас, Суд нагадав, що за певних обставин “законні очікування” стосовно отримання “власності” можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, яка має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (див. Копецьки проти Словаччини). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (див. Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету “в інтересах суспільства”. Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто “справедливого співвідношення” між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в розумінні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції майнові права позивача перебувають у безпосередній залежності від обсягу зарахованого стажу, а тому позивачем при подальшому перебуванні на службі в Національній поліції шляхом відрядження у вищий навчальний заклад, який знаходиться у сфері управління МВС України, після звільнення зі служби в Національній поліції, мала сподівання на врахування в стаж безперервної служби в поліції період роботи у такому вищому навчальному закладі, що, в свою чергу може вплинути на рівень підтримання певного державного соціального забезпечення.
Водночас, колегія суддів враховує, що згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З метою обрання найбільш ефективного та співмірного способу відновлення порушення прав та законних інтересів позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області зарахувати позивачу в стаж безперервної служби в поліції період з 07.11.2015 по 31.03.2016.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2020 по справі № 520/837/2020 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій