Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 758/12306/16-ц
провадження № 61-3704св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі судді Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С., про скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 склала заповіт, за яким заповіла їй квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. У лютому 2016 року їй стало відомо, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2015 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказану квартиру. На підставі поданої нею заяви 13 лютого 2016 року Подільське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві відкрило кримінальне провадження № 12016100070001129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України. Згідно з матеріалами досудового розслідування невстановлена особа у невстановлений час шахрайським способом, шляхом використання підробленої ухвали апеляційного суду, заволоділа нерухомим майном, яке належить їй за заповітом. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: скасувати рішення від 09 лютого 2016 року № 13210539 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ; витребувати вказаний об`єкт нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на спірну квартиру в порядку спадкування.
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у складі судді Ларіонової Н. М., з урахуванням ухвали цього суду від 06 березня 2020 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 11 лютого 2016 року № 28190691 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 846199680000. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру є обґрунтованим, оскільки вона як спадкоємець майна померлої ОСОБА_3 за заповітом була позбавлена спадщиничерез шахрайські дії невстановлених органом досудового розслідування осіб. Поряд з цим вимоги про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння не підлягають задоволенню, оскільки, по-перше, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів та доказів на підтвердження їх втрати, а по-друге, правом на витребування майна наділений лише його власник.
 
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, 12 грудня 2019 року  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, вказавши, що хоча рішення місцевого суду було ухвалене 28 листопада 2018 року, однак вона ознайомилася з ним та отримала його копію лише 18 листопада 2019 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є позивачем у справі, про її розгляд була повідомлена, однак своєчасно не скористалася правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу після спливу одного року з дня його проголошення. У зв`язку з цим строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню згідно з вимогами частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
25 лютого 2020 року ОСОБА_1 подаладо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, а справу направити для продовження розгляду, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 листопада 2018 року Подільським районним судом міста Києва було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення без зазначення дати складання його повного тексту. Незважаючи на її неодноразові звернення, повний текст вказаного рішення їй видали лише 18 листопада 2019 року. Крім того, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року було направлене судом до реєстру лише 19 листопада 2019 року. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду міста Києва.
 
03 квітня 2020 року справа № 758/12306/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Вказаним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).
 
Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).
 
Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно від 11 лютого 2016 року № 28190691 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 846199680000. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
В судовому засіданні 28 листопада 2018 року, в якому була присутня позивач та її представник, було проголошено вступну та резолютивну частини вказаного рішення суду.При цьому в рішенні не зазначено, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з його повним текстом.
 
Згідно з розпискою (аркуш справи 102) ОСОБА_1 отримала копію рішення місцевого суду лише 18 листопада 2019 року. Інших належних доказів отримання стороною позивача копії повного рішення суду першої інстанції матеріали справи не містять.
 
Крім того, за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року було надіслано судом до реєстру 19 листопада 2019 року та оприлюднено в реєстрі 21 листопада 2019 року.
 
12 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення місцевого суду разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, апеляційний суд не врахував, що за вказаною правовою нормою суд може відмовити у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а не з дня його проголошення. Крім того, за змістом вищенаведеної статті 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на його апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» (рішення від 06 грудня 2007 року) зазначив, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.
 
Оскільки у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до спливу одного року з дня складення місцевим судом повного тексту рішення, то апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України, а отже, безпідставно не розглянув клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження. Тобто суд порушив вказану норму процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
З огляду на викладене оскаржуване судове рішення слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов