УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/18754/19 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
       
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №295/18754/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Зосименка О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі – АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2010 року №б/н у сумі 11 714,58 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг  ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав анкету-заяву від 09 липня 2010 року №б/н, згідно з якою отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 належно не виконує зобов`язання за договором, у зв`язку із чим утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 4 971 грн., процентів за користування кредитом у сумі 5 059,55 грн., пені в сумі 650 грн., а також штрафу – 500 грн. (фіксованої частини) і 534,03 грн. (процентної складової).

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2020 року з ОСОБА_1 на користь банка стягнута заборгованість за кредитним договором від 09 липня 2010 року №б/н у сумі 4 971 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом, пені та штрафу, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" у відмовній частині подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафу задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що підписавши анкету-заяву від 09 липня 2010 року, ОСОБА_1 висловив свою згоду про укладення договору і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг. Після підписання анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Після отримання картки ОСОБА_1 здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою та отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Наполягає та тому, що кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства щодо письмової форми правочину. Із виписки по руху коштів вбачається, що відповідачу встановлено кредитний ліміт та останній неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, розраховувався в магазинах, оплачував комунальні платежі, чим підтверджується те, що він отримав кредитку картку. Виписка з банківського рахунку є первинним документом, а тому є належним і допустимим доказом у даній справі. Наголошує, що заявлена до стягнення сума є обґрунтованою і підтвердженою. Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розрахунку заборгованості та доводам банку про те, що позичальник користувався кредитними коштами, а отже і визнавав умови кредитного договору. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Виходячи із принципу диспозитивності, апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог банку, тобто в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 971 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 5 059,55 грн., пені в сумі 650 грн., а також штрафу – 500 грн. (фіксованої частини) і 534,03 грн. (процентної складової), суд першої інстанції виходив із того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг та за відсутності у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів і Умов та правил надання банківських послуг, не можна вважати стандартною (типовою) формою, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з таких міркувань.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку – АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

При розгляді даного спору апеляційний суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 09 липня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.10).

У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту картку. Опцію платіжна картка кредитка «Універсальна» залишив не заповненою. Не заповнена й графа – бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/Gold. Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. 

До анкети-заяви банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо тіла кредиту, умов про зміну тіла кредиту, сплати процентів за користування кредитом, зміну процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, процентної ставки за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання умов договору витяги з Тарифів і з Умов та правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо тіла кредиту, процентної ставки, відповідальності за неналежне виконання умов договору не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною кредитного договору та обґрунтовано відмовив у стягненні суми процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу, на якій наполягає банк у апеляційній скарзі.

Із довідки позивача, яка приєднана до апеляційної скарги, вбачається, що 04 березня 2008 року ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок номер НОМЕР_1 з терміном дії до березня 2012 року, 18 лютого 2014 року – картковий рахунок НОМЕР_2 з терміном дії до листопада 2017 року, 13 січня 2016 року – картковий рахунок НОМЕР_3 з терміном дії до травня 2018 року, 20 жовтня 2016 року – картковий рахунок НОМЕР_4 з терміном дії до квітня 2018 року, 22 серпня 2018 року – картковий рахунок НОМЕР_5 з терміном дії до травня 2022 року та 10 січня 2019 року – картковий рахунок НОМЕР_6 з терміном дії до жовтня 2022 року.

Банк наполягає на тому, що кредитний договір між сторонами укладений 09 липня 2010 року. Одночасно із цим банк приєднав до апеляційної скарги довідку, в якій зазначено, що картковий рахунок відповідачу відкрито банком 04 березня 2008 року. При цьому довідка про видані банком ОСОБА_1 картки не містить інформації про вид і назву таких карток, а тому із урахуванням того, що в анкеті-заяві відповідач просив оформити на його ім`я лише особисту дебетову картку, така довідка не підтверджує видачу відповідачу саме кредитної картки «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом.

Виписка про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка приєднана до апеляційної скарги, без поважних причин не надавалася для дослідження суду першої інстанції. Доказів про наявність виключних випадків для її прийняття суду апеляційної інстанції не надано, а тому така не може бути прийнята до уваги.

Отже відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженим банк.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути поінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови і правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. 

Ураховуючи вищевикладене, а також те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

За таких обставин, банком не доведена заборгованість ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями у вигляді процентів за користування кредитом у сумі 5 059,55 грн., пені в сумі 650 грн., а також штрафу – 500 грн. (фіксованої частини) і 534,03 грн. (процентної складової), а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому залишається у цій частині без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: