17.09.20
22-ц/812/1309/20
Провадження №22-ц/812/1309/20 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                               
10 вересня 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                             Справа № 487/6313/15-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О., 
суддів: Коломієць В.В., Лівінський І.В., 
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом
прокурора міста Миколаєва в інтересах держави
до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку
за апеляційною скаргою 
першого заступника прокурора Миколаївської області 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Нікітіним Д.Г. 29 вересня 2016 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена,
у с т а н о в и в:
11 серпня 2015 року прокурор м. Миколаєва звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку.
Свої вимоги прокурор мотивував тим, що п.п. 25, 25.2 розділу І рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Трейдінг – Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 904562 від 19 серпня  2010 року.
На підставі договору купівлі-продажу №2175 від 1 вересня 2010 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.
У подальшому ОСОБА_1 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №815138 від 30 грудня 2011 року. 
Позивач вважає, що передача спірної земельної ділянки відбувалася з порушенням норм земельного та водного законодавства України, оскільки ця земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими на підставі рішення Миколаївської міської ради  № 47/49 від 25 червня 2010 року, спірна земельна ділянка належить до  ландшафтно-реакційної зони загальноміського значення та туристично-реакційного комплексу, тобто будівництво житлових будинків у межах цієї  території заборонено. Прокурор також посилався на те, що спірна земельна ділянка  входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману. Отже рішення Миколаївської міської ради про передачу спірної земельної ділянки  для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд є незаконним.  
Посилаючись на викладене, прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати  п.п. 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради   № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 729 м. за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки  № 2175 від 1 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 ; визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серія ЯК 815138 від 30 грудня 2011 року та зобов`язати ОСОБА_1 повернути Миколаївській міській раді  земельну ділянку.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.
В апеляційній скарзі прокурор просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги уточненого позову, посилаючись на те, що суд безпідставно не прийняв до провадження уточнені  позовні вимоги, а також неправильно визначився  з моментом виникнення  в зацікавленої особи права на позов, тобто  можливості реалізувати своє  право в судовому порядку.
       Справа апеляційним судом розглядалась у грудні 2016 року.
       Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2016 року  рішення Заводського районного суду   м. Миколаєва від 29 вересня  2016 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу  земельної ділянки  № 2175 від 1 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1   скасовано та провадження у справі  в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. 
       Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2016 року скасовано рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року та відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду від 10 червня 2020 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 1 грудня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, відповідачки   ОСОБА_1  та її представника ОСОБА_3 ,   перевіривши законність   та обґрунтованість судового рішення в межах доводів  та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України.
       Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, пунктами 25, 25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25 червня 2010 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 729 кв.м. за рахунок земель товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13.)
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904562(т. 1 а.с. 34).
В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 1 вересня 2010 року за реєстровим № 2175 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 729 кв.м. по АДРЕСА_1 .(т.1 а.с. 35-36). На підставі вказаного договору купівлі - продажу ОСОБА_1 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯК №815138 від 30 грудня 2011 року(т.1 а.с.37). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (т. 1 а.с.77)
Згідно інформації Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня 2015 року спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення(т.1 а.с. 39).
Згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17 жовтня 2003 року спірна земельна ділянка належить до зони ландшафтно-рекреаційної загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу. Зазначене підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27 квітня   2015 року.
За даними Миколаївського обласного управління водних ресурсів спірна земельна ділянка  розташована на березі  Бузького лиману, який належить до об`єктів загальнодержавного значення.
Статтею 88 ВК України, ст. 60 ЗК України передбачено, що з метою охорони водних об`єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Згідно зі ст.ст. 85, 88 ВК України, ст.ст. 59, 84 ЗК України землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності й можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.
Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.
Доказами розташування земельної ділянки в межах прибережних смуг можуть бути матеріали землевпорядної документації, а саме: план меж земельної ділянки та експлікація земельних угідь, пояснювальні записки до проекту землеустрою, погодження проектів землеустрою відповідними органами виконавчої влади, матеріали контролюючих органів, у тому числі щодо фактичної відстані від урізу води тощо.
Згідно замірів, проведених КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», спірна земельна ділянка повністю входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману: відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 6 м – до північної, 42,4 м – східної, 39,7 – південної, 14,1м, 5м, 10,9м – західної , що підтверджується ситуаційним планом (т. 1 а.с. 44).
Межі прибережної захисної смуги за місцем розташування спірної земельної ділянки містобудівною документацією не встановлено, що сторонами не оспорюється 
Доказів існування фактичної забудови спірної земельної ділянки на момент прийняття оскаржуваного рішення суду не надано.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом.        
Отже, Миколаївською міською радою усупереч зазначеним вимогам законодавства надано ОСОБА_2 , земельну ділянку з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд розміщену у межах прибережної захисної смуги, а тому зазначене рішення не може вважати законним.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_1 було заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності.
   Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
   Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
   Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
        Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).
Для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
З листа від Держсільгоспінспекції в Миколаївській області від 18 травня 2016 року вбачається, що про допущені Миколаївською міською радою порушення при прийнятті спірного рішення остання дізналася лише під час розгляду зазначеної справи.
Доказів того, що Державна інспекція сільського господарства України до цього знала або могла знати про передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , немає.
Факт присутності працівника прокуратури на сесії Миколаївської міської ради під час прийняття оскарженого рішення на перебіг позовної давності у цій справі не впливає, оскільки безпосередньо в оскарженому рішенні немає відомостей про порушення законодавства; такі порушення органи прокуратури встановили лише під час перевірки у квітні 2015 року.
За фактом зловживання посадовими особами Миколаївської міської ради своїм службовим становищем при прийнятті рішень про вилучення земель колишнього військового містечка № 62 у мікрорайоні «Леваневців» площею 31,7 га орієнтовною вартістю 65,5 млн грн. та подальшого незаконного їх надання в оренду та приватну власність фізичним та юридичним особам 10 квітня 2015 року розпочато кримінальне провадження № 42015150000000124 за ч. 2 ст. 364 КК України ( а.с. 46 т.1).
До того ж   тільки у лютому 2013 року за повідомленнями у ЗМІ про масове знищення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману у Заводському районі м. Миколаєва та проведення там підготовчих будівельних робіт з`явилася об`єктивна можливість дізнатися про те, що спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння власника, і у березні того ж року прокурор провів відповідну перевірку.
За таких обставин не можна погодитись з доводами суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності.
До того ж, як  зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня     2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути  земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі    № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження   № 14-181цс18), а також пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду  від 07 квітня 2020 року № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю земельну ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори та інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає обґрунтованими заявлені прокурором вимоги про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку.
Що стосується дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками, зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернення ділянок законному володільцеві, то слід зазначити наступне. 
Усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки. 
Так, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Бузького лиману, та, як з знаходиться на території зелених насаджень загального користування.
Водоохоронні зони встановлюються вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм для запобігання забрудненню і виснаженню водних об`єктів (абзац перший пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів), для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина перша статті 87 ВК України).
У межах вказаних зон з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги (частина перша статті 60 ЗК України, пункт 1 частини першої статті 81, частина перша статті 88 ВК України).
Отже, таке використання прибережних захисних смуг, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей.
  З огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг – переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59 ЗК України, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України тощо).
   Оскільки прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України), у цих смугах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (пункт «г» частини другої статті 61 ЗК України, пункт 4 частини першої статті 89 ВК України, підпункт 4 абзацу третього пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому та конкретному водному об`єкту зокрема.
   Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
 Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).
 Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).
З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва.
Щодо переважання суспільного інтересу у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва слід зазначити наступне.
     Контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Миколаєва зокрема, оскільки люди зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Бузького лиману, у збереженні його водності та у зменшенні коливань стоку. Вони зацікавлені у захисті від знищення навколоводних тварин і рослин, зокрема зелених насаджень на узбережжі вказаного лиману у зеленій зоні, що, згідно з Генеральними планами міста Миколаєва задовго до виникнення спірних правовідносин уже була територією спеціального призначення, в якій заборонене будівництво.
    З огляду на викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес  ОСОБА_1  у збереженні земельної ділянки у власності. 
Щодо пропорційності повернення спірної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном слід зазначити наступне.
   Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
ОСОБА_1 в своїх поясненнях обґрунтовує порушення приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції зокрема тим, що вона не знала та не могла знати про те, що спірна земельна ділянка відчужується поза межами повноважень органу місцевого самоврядування.
Проте, колегія суддів не може погодитись з цим. 
За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 6 м від урізу води, як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться у зеленій зоні м. Миколаєва – на території зелених насаджень загального користування 
Як на час прийняття оскарженого рішення щодо ОСОБА_2 , так і на час укладення ним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки з ОСОБА_1 , діяли, зокрема, такі акти:
1) ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, що встановлювали мінімальну ширину прибережної захисної смуги (не менше 20 м від урізу води);
2) Правила використання та забудови території м. Миколаєва, затверджені рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, які вказували на наявність прибережної захисної смуги Бузького лиману як частини природоохоронних планувальних обмежень, а також передбачали, зокрема, необхідність дотримання положень стосовно організації водоохоронних зон при реконструкції районів, розташованих на прибережних територіях;
3) Генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, згідно з яким спірна земельна ділянка належала до території зелених насаджень загального користування.
4) ВК України та ЗК України, які: визначали чіткі обмеження на передання у приватну власність земельної ділянки із земель водного фонду; передбачали встановлення у межах існуючих населених пунктів прибережної захисної смуги з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов, що склалися (зокрема існуючої забудови відповідної земельної ділянки); виключали можливість виникнення приватного власника земельних ділянок, зайнятих прибережною захисною смугою; обмежували господарську діяльність на цих природоохоронних територіях. Крім того, ЗК України забороняв на земельних ділянках зелених насаджень міст будь-яку діяльність, що може перешкодити використанню цих ділянок за призначенням;
5) Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, які: передбачали виділення уздовж морів і навколо морських заток та лиманів прибережних захисних смуг; встановлювали, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, зокрема з суворими обмеженнями щодо капітального будівництва.
Всі ці акти були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , так і перед придбанням в останнього цієї ділянки у 2010 році ОСОБА_1 , існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки.
З врахуванням вказаних обставин повернення земельної ділянки законному володільцеві має легітимну мету втручання у право мирного володіння спірної земельною ділянкою та є пропорційним.
Посилання ОСОБА_1 на те, що їй на праві власності належить житловий будинок по АДРЕСА_2 до складу якого входять сходи, частина гаражу Б., навіс Д, хвіртка № 2 та частина огорожі №№3,4, які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а тому в разі вилучення у неї спірної земельної ділянки вона буде позбавлена можливості користуватися земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки на час передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , на ній були відсутні будь-які забудови.
Таким чином, відповідно до п.п. 3,4 ч. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню с ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог прокурора. 
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов прокурора м. Миколаєва в інтересах держави задовольнити.
Визнати незаконним  п. 25,25.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня  2010 року, в частині надання  у власність  ОСОБА_2 земельної ділянки площею 729 кв.м за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . 
Визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серія ЯК 815138 від 30 грудня 2011 року зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 30 грудня 2011 року за № 481010001001434. 
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у комунальну власність   земельну ділянку площею 729 кв.м, по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4810136300:12:004:0045.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
Головуючий                           Н.О. Шаманська
Судді: В.В. Коломієць
І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 17 вересня 2020 року