Номер провадження: 22-ц/813/6299/20 
Номер справи місцевого суду: 522/15310/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/15310/19

Номер провадження: 22-ц/813/6299/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач – Перший Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою адвоката Іващенко Анастасії Петрівни, діючої від імені ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси, постановлене у складі судді Бондар В.Я. 26 лютого 2020 року, повний текст рішення складено 04 березня 2020 року,

встановив:

У вересні 2019 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищенаведеним позовом, в якому просить зняти арешт з майна ОСОБА_3 , накладений постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.10.2011 року у виконавчому провадженні № 29100543 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – 12047631 від 10.01.2012 року).
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на виконанні у відділі ДВС перебувало зведене виконавче провадження № 30499858 з примусового виконання вимог виконавчих листів № 2-3872/10, виданих Приморським районним судом м. Одеси 23.05.2011 року про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми коштів у розмірі - 2 686 564,55 грн. та 910 грн. судового збору.
03.10.2011 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, того ж дня, для забезпечення вимог виконавчого документа на майно боржника накладено арешт, про що винесено відповідну постанову.
Наразі, виконавче провадження завершено, а виконавчі листи повернуто стягувачу, що передбачає зняття арешту з майна боржника, що, однак, зроблено не було (а. с. 2 - 6).
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що діючим законодавством визначено порядок зняття арешту з майна боржника, про який представнику позивача було повідомлено у повідних листах, які адресовані йому відповідачем. Так, обов`язковою підставою для зняття арешту з майна боржника є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів. Однак, як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 коштів у розмірі - 2 686 564,55 грн. та 910 грн. судового збору, що підлягають стягненню відповідно до виконавчих листів № 2-3872/10 сплачено не було. Також суд першої інстанції зазначив, що законодавчо не встановлено обов`язку виконавця щодо знаття арешту з майна боржника, окрім як за наведеними вище підставами та рішенням суду. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.
В апеляційній скарзі адвокат Іващенко А.П., діюча від імені ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено судом першої інстанції при не повному встановленні обставин та доказів у справі, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на помилковому застосуванні норм чинного законодавства. Зазначає, що судом не було досліджено наявність чи відсутність підстав для саме для зняття арешту з майна, не встановлено факту наявності чи відсутності порушення прав позивача, завданих таким безстроковим арештом. Фактично доводи апеляційної скарги є відображенням викладених у вищевказаному позові доводів. Окрім цього звертає увагу, що судом першої інстанції було проігноровано твердження позивача щодо незаконності та нелогічності існування арешту майна, накладеного у рамках виконавчого провадження, що є наразі закритим (а. с. 89 - 93).
Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшло.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Від адвоката Іващенко А.П., діючої від імені ОСОБА_3 , надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Інші учасники справи заяв та клопотань до апеляційного суду не надали.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Матеріали справи містять достатньо доказів для розгляду справи по суті. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, відсутність клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи, наявність клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача, відсутність обґрунтованих посилань учасниками справи на об`єктивну неможливість здійснення процесуальних прав у зв`язку з обмеженнями, запровадженими у зв`язку з карантином, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством визначено порядок зняття арешту з майна боржника, про який представнику позивача було повідомлено у повідних листах, які адресовані йому відповідачем. Так, обов`язковою підставою для зняття арешту з майна боржника є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів. Однак як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 коштів у розмірі - 2 686 564,55 грн. та 910 грн. судового збору, що підлягають стягненню відповідно до виконавчих листів № 2-3872/10 сплачено не було. Також суд першої інстанції зазначив, що законодавчо не встановлено обов`язку виконавця щодо знаття арешту з майна боржника окрім як за наведеними вище підставами та рішенням суду. 
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні вимог позову. Проте, вважає, що підстави на які суд першої інстанції посилався при ухваленні оскаржуваного рішення є такими, що не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 16 ЦК України, ст. ст. 11, 32, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження») та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. Колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, змінивши оскаржуване рішення в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. 
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка № 179818446 від 03.09.2019 року) існує обтяження усього майна ОСОБА_3 . Підставою даного обтяження виступає постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. ВП № 29100543, 03.10.2011 року, Перший Приморський ВДВС Одеського МУЮ, державний виконавець Паук О.І., на підставі виконавчого листа № 2-3872/10, який виданий Київським районним судом м. Одеси 23.05.2011 року.
Відповідно до тексту відповідей Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 15.07.2019 року № 30064, від 23.07.2019 року № 31061, від 12.09.2019 року № 38079, які надані на запити та клопотання представника позивача, адвоката Іващенко А.П., на виконанні у Першому Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало зведене виконавче провадження № 30499858 з примусового виконання вимог виконавчих листів № 2-3872/10, виданих Приморським районним судом м. Одеси 23.05.2019 року про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» коштів у розмірі 2 686 564,55 грн. та 910 грн. судового збору.
03.10.2011 року у державним виконавцем відкрито виконавче провадження, того ж дня, для забезпечення вимог виконавчого документа на майно боржника накладено арешт, про що винесено відповідну постанову.
10.10.2011 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.
11.10.2011 року винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 29100543, № 29096484 у зведене виконавче провадження № 30499858.
25.02.2012 року виконавче провадження завершено. Виконавчі листи повернуто стягувачу згідно пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції 606-ХІV.
Як вбачається з матеріалів справи, наведений вище виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону.
Згідно із ст. 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Частини третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.
Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.
Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
За змістом ст. 60 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.
Як вбачається, підставою обтяження майна позивача є постанова Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області 03.10.2011 року у виконавчому провадженні № 29100543 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – 12047631 від 10.01.2012 року).
Звертаючись до суду із позовом, позивач ставив перед судом питання про звільнення усього належного йому рухомого та нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України.
Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то заява ОСОБА_3 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладено у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справи № 607/3894/17 (провадження №61-3402св18).
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Саме з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що заперечення проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України – вищенаведений позов не підлягає до задоволення.
Таким чином, апеляційний суд вважає помилковими вищенаведені висновки суду першої інстанції в частині підстав обгрунтування відмови у задоволенні позову, з огляду на помилковість розгляду справи судом першої інстанції в іншому порядку, який не передбачено розділом VII ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, переоцінки доказів, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи.
Апеляційна скарга є частково обґрунтованою, тільки щодо необхідності зміни обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 п. 3, 4, ч. ч. 2, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального права, порушення норм процесуального права призвело до невірного обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову за значеного вище обґрунтування.
В решті рішення необхідно залишити без змін.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження вищевказаних судових рішень зазначені в ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Іващенко Анастасії Петрівни, діючої від імені ОСОБА_3 , –– задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2020 року– змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2020 року -залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено – 24 липня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе