Номер провадження: 22-ц/813/5265/20 
Номер справи місцевого суду: 521/13882/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,
                        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Лічман Л.Г. 12 грудня 2019 року у м. Одеса, -

                                       встановила:

У серпні 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ) із позовною заявою, яку було уточнено, у якій просила визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену публічно відповідачем в адміністративній будівлі по АДРЕСА_1 , а саме: «У цьому офісі працює шахрайка, ОСОБА_1 . Вона винна мені 4000 (чотири тисячі гривень), так як вела мою справу без відповідної дозвільної документації. Вона не зареєстрована як підприємець, не сплачує податки». Крім того, позивач просила зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, ідентичний способу її поширення, а саме публічно повідомити, що обставини, зазначені нею 10 червня 2019 р. в зазначеній будівлі були недостовірними. Крім того, ОСОБА_1 просила відшкодувати понесені судові витрати у сумі сплаченого судового збору.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила наступне.
З 07 листопада 2017 р. ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем, основним і єдиним видом діяльності якої є Діяльність в сфері права (код КВЕД 69.10.), позивач є платником єдиного податкового внеску. 27 березня 2018 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання юридичної допомоги на 6 місяців, вартість послуг встановлена у розмірі 4 000 грн. Для представництва ОСОБА_2 видано доручення на представництво інтересів у суді. 10 липня 2018 р. Малиновським районним судом прийнято рішення всупереч інтересам та сподіванням ОСОБА_2 13 серпня 2018 р. відповідачу було повернуто оригінал довіреності з заявою про відсутність претензій відповідача, розірвано Договір. Попередньо відповідачем сплачено 2000 грн. 10 червня 2019 р. приблизно 16 години 30 хвилин, тобто майже через рік після розірвання договору, відповідач, разом з чоловіком, без будь-якого попередження чи домовленостей, увірвались до офісного приміщення за адресою АДРЕСА_2 ) з погрозами, викриками образ, неправдивої інформації відносно позивача. Вказане приміщення розташоване в адміністративній будівлі, де ведуть господарську діяльність близько 7 орендарів. Відповідач залишила двері відкритими, стала у дверному проході та викрикувала недостовірну інформацію, про яку зазначено в прохальній частині, свідками чого були інші орендарі та їх відвідувачі. Позивач була змушена викликати поліцію. Вказана інформація є фактичним твердженням, по суті є звинуваченням позивача в порушенні норм чинного законодавства та вчинення кримінальних правопорушень, порушує право на повагу честі, гідності, ділової репутації, формування у незалежного спостерігача образу злодія та хабарника. Через поширення зазначеної інформації у позивача порушився укладений спосіб життя, для відновлення якого позивач змушена докладати додаткових зусиль (приймати снодійне, надавати виправдовувальні пояснення орендодавцеві офісу, сусідам-орендарям, призначати зустріч клієнтам у інших від офісу місцях).
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, у наданому відзиві на позовну заяву відповідач у задоволенні позовних просила відмовити.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року року у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 було відмовлено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 2 530 гривень 20 копійок.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, у матеріалах справи відсутня відмова відповідача від визнання обставин, викладених у позові. Таким чином, ОСОБА_1 вважає доведеним факт поширення відповідачем недостовірної інформації та те, що між сторонами існує спір лише щодо статусу поширеної інформації.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 07 листопада 2017 р. № 25560000000138120, місце проживання АДРЕСА_3 , основний вид економічної діяльності 69.10 Діяльність у сфері права, перебуває на обліку Головного регіонального управління статистики та Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 10).
Згідно повної інформаційної довідки з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство № 436694 від 11 листопада 2019 р., Інформаційної довідки з єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення № 59544 від 11 листопада 2019 р. інформація відносно ОСОБА_1 відсутня (а.с. 79-80).
27 березня 2018 р. між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичної допомоги (а.с. 15)
Згідно додатку № 1 до зазначеного Договору, вартість юридичних послуг складає 4 000 грн. (а.с. 16 звор.).
Для представництва інтересів ОСОБА_2 ОСОБА_1 було видано довіреність від 29 березня 2018 р. (а.с. 18).
13 серпня 2018 р. ОСОБА_2 звернулася з вимогою про повернення оригіналу вказаної довіреності та розірвання договору за взаємною згодою, вказані документи отримала. (а.с. 19-20)
Акт здачі-приймання наданих юридичних послуг від 13 серпня 2018 р., в межах договору про надання юридичної допомоги від 27 березня 2018 р., містить підписи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вартість послуг склала 4 000 грн. (а.с. 21)
При цьому, підписання зазначеного Акту від імені ОСОБА_2 заперечується відповідачем.
Згідно повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 13 червня 2019 р., адресованого орендареві офісного приміщення ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , у зв`язку з порушенням суспільного порядку її клієнтами, що відбулось 10 червня 2019 р. в районі 16.00-17.00 в адміністративній будівлі офісних приміщень першого поверху, до нього звернулись орендарі першого поверху зі скаргами, так як їх клієнти і відвідувачі залишились незадоволені і вимушені були залишити приміщення. Вказане повідомлення містить прохання про вжиття заходів для недопущення подібних ситуацій у подальшому (а.с. 48).
У матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 , адресованої начальнику Хмельницького ВП, у якій остання просила притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 162 КК України за проникнення на приватну власність, на підставі того, що відповідач з чоловіком увірвались до офісу ОСОБА_1 , погрожуючи життю, діловій репутації і розповсюдженням у відношенні неї неправдивої інформації, вимагання грошей за невідомий збиток (а.с. 17).
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1  про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформації, а також про спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі – Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно з пунктом 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; праву кожної особи на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про іншу особу/осіб недостовірну інформацію.
Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).
Частиною 2 ст. 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.
Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань (ст.34). Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.
Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз`ясненнями, викладеними у п. 3, 25 Постанови, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
Так, кожна особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частинами 1 і 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів у повному обсязі погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів поширення відповідачем зазначеної у позові інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2019 р., в якості однієї з підстав залишення позовної заяви без руху, судом зазначено про відсутність доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема - докази поширення інформації. При цьому, в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що докази поширення інформації будуть надані в підготовчому засіданні в якості письмових пояснень свідків – орендарів інших нежитлових приміщень в адміністративній будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а також, що на теперішній час надати такі докази неможливо, оскільки більшість орендарів знаходяться у відпустках.
Однак, ОСОБА_1 такі докази суду першої інстанції не було надано, клопотань про допит свідків не заявлялось. Також, не додано відповідних доказів і до апеляційної скарги. 
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 Одеса, АДРЕСА_5 . Запорізька, 19, офіс 1, перший поверх.
Суд першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги, у якості доказу по справі, повідомлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 13 червня 2019 р., адресованого орендареві офісного приміщення ОСОБА_1 з приводу виниклої ситуації, оскільки в зазначеному повідомленні не зазначено, що стороною конфліктної ситуації була саме ОСОБА_2 , та нічого не вказано про те, що будь-якою особою у цей день поширювалась недостовірна інформація стосовно позивача. Крім того, це повідомлення складено невстановленою особою, оскільки у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформація саме щодо фізичної особи-підприємця за параметрами пошуку за прізвищем іменем та по батькові ОСОБА_3 - відсутня.
Надання до суду першої інстанції заяви ОСОБА_1 , адресованої начальнику Хмельницького ВП, також не є належним доказом на підтвердження поширення відповідачем інформації, яку позивач просить спростувати, оскільки позивачем не надано будь-якого процесуального документа про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за наслідками розгляду вищевказаної заяви. 
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позовна вимога вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 обрала спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права.
З урахуванням наведеного та того, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію ОСОБА_1 відмовлено, а позовна вимога про спростування поширеної інформацію у такий самий спосіб, який вона була поширена, є похідною від неї, то суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона також не підлягала задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідач ОСОБА_2 надала Договір про надання правничої допомоги від 04 листопада 2019 р., укладений між адвокатом Довженко О.Ю. (адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт).
Згідно п. 1.1. зазначеного договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання на надання правничої допомоги у цивільній справі № 521/13882/19. Правнича допомога полягає у складанні від імені клієнта відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 . У правничу допомогу не входить участь у судових засіданнях, інші процесуальні документи складаються на підставі домовленостей, викладених у додаткових угодах.
Відповідно до п. 2.1. вищевказаного договору, гонорар адвоката складає 4000 грн., які клієнт сплачує адвокату під час підписання цієї угоди.
ОСОБА_4 має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення кваліфікаційно дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 2327від 14 вересня 2012 р. № VI-38/194 (а.с. 62). 
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:  на професійну правничу допомогу;  пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;  пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;  пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу).
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої статті 8 Конституції України гарантується.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу просила відмовити, що, за своєю суттю, є проханням про зменшення їх розміру.
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 2 500 грн. Також, на користь позивача підлягала стягненню сума у розмірі 30 грн. 20 коп. за направлення ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву, що підтверджується квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 05 листопада 2019 р. (а.с. 64)
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що у матеріалах справи відсутня відмова відповідача від визнання обставин, викладених у позові. Таким чином, ОСОБА_1 вважає доведеним факт поширення відповідачем недостовірної інформації та те, що між сторонами існує спір лише щодо статусу поширеної інформації.
Колегія суддів зауважує, що викладене є виключно припущенням апелянта та спростовується доказами, наявними у матеріалах справи. Зокрема, з відзиву на позовну заяву, поданого ОСОБА_2 вбачається, що остання просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , що свідчить про не визнання відповідачем позовних вимог.
Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог до апеляційної скарги не додано.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складе но 21 липня 2020 року.
                                       
Судді Одеського апеляційного суду                                        С.О. Погорєлова

       А.П. Заїкін 

       О.М. Таварткіладзе