Постанова
Іменем України
 
30 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 227/1099/18
провадження № 61-3850св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: приватне акціонерне товариство «Екопрод», Волноваська районна державна адміністрація Донецької області, Добропільська районна державна адміністрація Донецької області,
третя особа - Святогорівська селищна рада Донецької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Хандуріна В. В. від 11 вересня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Дундар І. О., Соломахи Л. І., від 18 січня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Екопрод» (далі - ПрАТ «Екопрод»), Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, Добропільської районної державної адміністрації Донецької області, третя особа - Святогорівська селищна рада Донецької області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення її власнику.
 
В обґрунтування позову вказала, що їй на праві власності належать земельні ділянки площею 1,7358 га ріллі (кадастровий номер 1422055500:02:000:0236) та площею 16,4713 га пасовища (кадастровий номер 1422055500:02:000:0112), що розташовані на території Святогорівської селищної ради Добропільського району.
ПрАТ «Екопрод» на підставі договору оренди землі від 03 березня 2011 року користується вказаними земельними ділянками. У зв`язку із закінченням терміну дії договору, який було укладено на 7 років, та не маючи наміру продовжувати строк оренди, вона 21 квітня 2017 року направила на адресу відповідача заяву, в якій зазначила, що не бажає продовжити дію договору і просила після закінчення строку його дії не засіювати землю та повернути її земельні ділянки. Відповіді на заяву не отримала.
15 листопада 2017 року їй стало відомо, що Волноваською райдержадміністрацією 31 серпня 2017 року зареєстрований договір оренди б/н від 17 травня 2017 року між нею та ПрАТ «Екопрод» строком на 10 років.
Посилаючись на те, що вказаний договір оренди вона не укладала, не підписувала, відповідач порушив статтю 15 Закону України «Про оренду землі», оскільки не надав ніяких документів, зокрема план-схему, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, акт приймання-передачі об`єкту оренди, тощо, що свідчить про відсутність істотних умов договору, просила в порядку частини першої статті 215 ЦК України визнати договір оренди землі від 17 травня 2017 року недійсним.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області                              від 11 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 18 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що твердження позивача про недійсність спірного договору оренди земельної через неподання відповідачем плану земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастрового номера земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) в її використанні та встановлених земельних сервітутів; акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акта приймання-передачі об`єкта оренди; проекту відведення земельної ділянки не узгоджуються з положеннями статті 15 Закону України «Про оренду землі» та є безпідставними. 
Позивач не надала доказів на підтвердження підробки її підпису у спірному договорі оренди земельної ділянки від 17 травня 2017 року та відсутності її волевиявлення на його укладання.
Висловлене позивачем небажання продовжувати договір оренди                                  від 03 березня 2011 року не містить її дійсних намірів, оскільки зазначене у листі бажання не продовжувати дію договору, тобто припинити його, суперечить заяві ОСОБА_1 про розірвання такого договору, що унеможливлює визначити дійсні наміри останньої.
Судом також надано оцінку факту отримання позивачем орендної плати за договором від 17 травня 2017 року як прояв її волевиявлення на укладення та виконання цього договору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у листі від 21 квітня 2017 року висловила свої наміри не укладати договір оренди з відповідачем у подальшому, а останній не надав доказів, що вона змінила свої наміри. Відповідач уклав спірний договір без участі та повідомлення позивача. На момент укладення спірного договору від 17 травня 2017 року був чинним договір оренди землі від 03 березня 2011 року, що свідчить про недійсність спірного договору.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 25 лютого 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 на підставі Державних актів на право власності на землю серії                    ЯЛ № 616394 від 30 листопада 2010 року та серії ЯЛ № 616393                                              від 30 листопада 2010 року належать земельні ділянки площею 1,7358га ріллі з кадастровим номером 1422055500:02:000:0236 та площею 16,4713 га пасовища за номером 1422055500:02:000:0112, що розташовані на території Святогорівської селищної ради Добропільського району.
 
03 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Екопрод» укладено договір оренди зазначених земельних ділянок строком на сім років до 03 березня 2018 року.
 
21 квітня 2017 року ОСОБА_1 направила на адресу ПрАТ «Екопрод» листа, в якому ставила питання про припинення договору оренди від 03 березня                  2011 року по його закінченню з 03 березня 2018 року та вказувала на небажання його продовження.
 
17 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Екопрод» укладено договір оренди земельної ділянки площею 16,4713 га за номером 1422055500:02:000:0112, що розташована на території Святогорівської селищної ради Добропільського району (яка була предметом оренди і в договорі від 03 березня 2011 року) строком на 10 років, який зареєстрований відділом реєстраційної служби Волноваської районної державної адміністрації Донецької області, номер запису 22160402 від 31 серпня                     2017 року (а.с. 10-11, 114-122 т. 1).
 
За цим договором ОСОБА_1 отримувала орендну плату від ПрАт «Екопрод».
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до положень статті 93 ЗК України право оренди земельної  ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
 
Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон).
 
Відповідно до статті 1 Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
 
У статті 6 Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
 
Відповідно до статті 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Статтею 14 Закону передбачена письмова форма договору оренди землі.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.
 
Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір містить підпис від імені орендодавця ОСОБА_1 (а.с.121).
 
Стверджуючи, що цей договір позивач не підписувала, вона не надала доказів на підтвердження цих обставин.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Судом роз`яснено позивачу право провести судову почеркознавчу експертизу, проте остання цим правом не скористалась та не довела наявність обставин, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги.
 
Установивши під час розгляду справи факт волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі та врахувавши  відсутність доказів несправжності її підпису на цьому договорі, а також відсутності волевиявлення позивача скористатися своїм правом на пред`явлення клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та наявність у матеріалах справи доказів отримання останньою орендної плати від відповідача за спірним договором оренди землі                       від 17 травня 2017 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову та визнання такого договору недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.
 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказала, що спірний договір оренди землі укладений з порушенням статті 15 Закону, оскільки не містить істотних умов, передбачених вказаною нормою закону.
 
Відповідно до статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірний договір оренди земельної ділянки містить усі істотні умови, передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про укладення оспорюваного договору в період дії попереднього договору, дійшовши при цьому висновку, що договір оренди укладений з тою самою особою, а не іншим орендарем, що за відсутності доказів волевиявлення позивача як учасника правочину на укладання угоди, на інших, ніж зазначені в ній умовах, а також невідповідності її внутрішньої волі волевиявленню, свідчить про зміну умов договору оренди землі                                    від 03 березня 2011 року.
 
Основоположними принцами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність судового процесу. 
 
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
 
Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно із положеннями статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема і такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Отже, суди, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, обмежені також підставами позову, тому доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання недійсним оскаржуваного договору у зв`язку із його укладенням в період дії попереднього договору виходять за межі її позовних вимог та не підлягають оцінці судом.
 
Оцінка вказаних доводів ОСОБА_1  щодо укладення оспорюваного договору в період дії попереднього договору, що виходять за межі її позовних вимог та були зазначені нею лише на стадії апеляційного перегляду справи в якості одного з доводів апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції не вплинула на правильність вирішення справи судом, тому з огляду на положення частини другої статті 410 ЦПК України вказане порушення процесуальних норм не є правовою підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення.
 
Переглядаючи законність оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає, що доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області                              від 11 вересня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду                              від 18 січня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара