ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/20165/18
адміністративне провадження № К/9901/16851/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Мартинюк Н.М.,
розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом Приватного акціонерного товариства "ОКМА" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - Головний державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ченківський Олексій Онуфрійович, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ОКМА" на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2020 року, ухвалену у складі колегії суддів: Федотова І.В. (доповідач), Єгорової Н.М., Сорочка Є.О.
І. Суть спору
1. Приватне акціонерне товариство "ОКМА" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - Головний державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Ченківський Олексій Онуфрійович, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.11.2018 в межах виконавчого провадження № 45062967.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що позивач неодноразово повідомляв державну виконавчу службу про неможливість на даний час виконати рішення суду через поважні причини, а саме, у зв`язку з тим, що наказ № 910/8614/13, виданий 30.05.2014 Господарським судом м. Києва, стосується рішення цього суду у справі №910/86114/13 від 12.02.2014, яким зобов`язано позивача та ТОВ «Рекон» передати ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» первинні документи, на підставі яких здійснювалися зміни в системі реєстру власників іменних цінних паперів ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю», водночас при цьому не визначено які саме документи щодо змін в системі реєстру мають бути передані та їх обсяг, а саме: документи щодо змін які вносились ЗАТ «ОКМА» чи змін, які вносились ПрАТ «ОКМА». Також позивач зазначив про те, що ним було повідомлено державного виконавця про те, що у зв`язку з анулюванням Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку 30.06.2010 йому ліцензії, документи системи власників іменних цінних паперів ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» були передані ТОВ «Рекон» за актом від 16.07.2010 та відповідно до протоколом обшуку від 13.11.2012, під час проведення відповідних слідчих дій в межах кримінальної справи, у службовому приміщенні позивача документи системи реєстру акціонерів ВАТ «Кременчуцький завод технічного вуглецю» не виявлені.
2.1. Також позивач зазначив про те, що державний виконавець, перед прийняттям оскаржуваної постанови не вжив заходів, необхідних для виконання рішення суду, з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження № 45062967, та встановлення обставин можливості його виконання, які передбачені, зокрема, статтями  18,  31,  36,  47 Закону України «Про виконавче провадження»  щодо самостійного огляду приміщень позивача, який надав на це згоду, для виявлення та вилучення документів за їх наявності, звернення за роз`ясненням до суду про роз`яснення рішення чи порядку його виконання, виклику керівників підприємств боржників для встановлення обставин виконання рішення чи розшуку майна, зазначеного у рішенні суду. Крім того позивач зазначив про те, що оскаржувана постанова містить суперечності між даними, викладеними у рішенні суду щодо осіб боржників та їх найменування, що впливає і на обсяг тих документів, які мають бути надані за рішенням суду та не містить мотивувальної частини, з якої б вбачалось з чиєї вини відсутні "відомості щодо виконання боржником рішення суду".
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 16.10.2014 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою відкрито виконавче провадження №45062967 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/8614/13, виданого 30.05.2014, про зобов`язання ПрАТ "ОКМА" передати ПрАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю "первинні документи.
4. 19.02.2015 постановою головного державного виконавця Ченківського О.О. відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві наказ господарського суду м. Києва №910/8614/13 від 30.05.2014 повернуто стягувачу на підставі пункту 6 частини першої  статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з відсутністю у боржника визначеного виконавчим документом майна, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу.
5. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2015, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2016, визнано незаконною постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП№45062967 від 19.02.2015, винесену державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Ченківським О.О.
6. 21.04.2017 головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Ченківським О.О. було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/8614/13.
7. 08.06.2017 головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Ченківським О.О. складено Акт державного виконавця від 08.06.2017, в якому встановлено, що виходом державного виконавця за місцем проведення виконавчих дій за адресою: м. Київ, вул. П. Лумумби, 4/  6  , корп.  В, встановлено, що первинні документи, на підставі яких здійснювались зміни в системі реєстру прав власників іменних цінних паперів ВАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" не виявлено. Директор ПрАТ "ОКМА" ОСОБА_1 повідомила, що вона від виконання рішення суду не ухиляється, між тим інформація щодо місця знаходження первинних документів, на підставі яких здійснювались зміни в системі реєстру прав власників іменних цінних паперів ВАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" відсутня, що підтверджується протоколом обшуку, проведеного старшим слідчим СВ прокуратури Полтавської області Бойко В.В. від 13.11.2012.
8. Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Ченківським О.О. 08.06.2017 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 6 частини першої  статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".
9. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.05.2018 по справі № 910/8614/13 скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 08.06.2017.
10. 06.06.2018 головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ченківським О.О. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, якою відновлено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/8614/13, виданого 30.05.2014
11. За невиконання рішення суду постановою головного державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ченківського О.О. від 13.11.2018 на Приватне акціонерне товариство "ОКМА" накладено штраф у розмірі 5100,00 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів.
12. Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
13. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24 січня 2020 року у задоволенні позову відмовив.
14.  Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державному виконавцю положеннями  Закону України "Про виконавче провадження"  не надано права щодо тлумачення рішення з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження. Крім того, сторонами не заперечується, що рішення суду, стосовно якого розпочато виконавче провадження, не було виконане боржником.  А тому відповідач обґрунтовано дійшов висновку що боржником рішення, за яким відкрито виконавче провадження № 53815213 виконано не було.
15.  Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 26 травня 2020 року скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2020 року та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1    ст. 238 КАС України, вказавши, що цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржувану постанову прийнято відповідачем у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/8614/13 від 30.05.2014, а тому спір у даній справі має розглядатися за правилами господарського судочинства.
16. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що положення частини другої  статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» стосуються виключно виконавчих проваджень, у яких виконуються не рішення судів, а рішення інших органів. Крім того, зазначена норма стосується виконавчих проваджень, які відкрито з виконання згаданих постанов виконавця, які в силу пункту 5 частини першої  статті 3 Закону № 1404-VIII  є виконавчими документами.
16.1. При цьому, суд апеляційної інстанції, послався на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 24 лютого 2016 року в справі №     6-3077цс15, від 11     листопада 2015 року в справі №     6-2187цс15, від 16 листопада 2016 року в справі №     216/749/14-ц та зауважив, що Велика Палата Верховного Суду від цих висновків відповідно до підпункту 8 пункту 1  розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) не відступала, а тому підстави для їх неврахування при розгляді цієї справи відсутні.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
17.  Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
18.  У скарзі позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження судового розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду. 
18.1. Крім того, позивач в касаційній скарзі просить передати справу на розгляд до Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з оскарженням судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції та виключною правовою проблемою для необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів.
19.  На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на вимоги частини другої  статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та зазначає, що вказана норма установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення штрафу до юрисдикції адміністративних судів. На підтвердження своєї позиції скаржник також наводить відповідні, на його думку, правові позиції Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі №  921/16/14-г/15, від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11, від 30 січня 2019 року (справа № 161/8267/17), від 03 квітня 2019 року (справа № 370/1034/15-ц), від 15 січня 2020 року (справа № 1.380.2019.00107319, провадження № 11-709апп19), від 19 лютого 2020 року (справа № 382/389/17), від 19 травня 2020 року (справа № 754/2223/15-ц), від 20 травня 2020 року (справа № 0340/1792/18).
20.  Відповідач своїм правом подати заперечення на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до    статті 338 КАС України    не перешкоджає касаційному перегляду справи.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
21. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у  статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із такого.
22. Згідно із частиною першою  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
23. За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої  статті 4 КАС України  адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
24. Відповідно до частини першої  статті 19 КАС України  юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів  законом  установлено інший порядок судового провадження.
25. Положеннями пунктів 6, 7 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження»  (далі - Закон № 1404-VІІІ) визначено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим  Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим  Законом  виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
26. Згідно із статтею 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим  Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
27. За нормами  статті 2 Закону №1404-VIII  виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
28. Пунктом 5 частини першої  статті 3 Закону №1404-VІІІ  визначено, що примусовому виконанню відповідно до цього  Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
29. За змістом пункту 7 частини другої  статті 17 Закону №1404-VІІІ  постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
30. Згідно із частиною першою  статті 74 Закону № 1404-VІІІ  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
31. Відповідно до частини другої  статті 74 Закону №1404-VІІІ  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
32. Відповідно до частини першої  статті 287 КАС  України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо  законом  не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
ІV. Позиція   Верховного Суду
33.   Як свідчать матеріали справи та зміст позовних вимог, предметом перевірки у цій справі на відповідність вимогам  Закону № 1404-VIII  є постанова державного виконавця про накладення штрафу, прийнята у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/8614/13 від 30.05.2014 щодо зобов`язання ПрАТ "ОКМА" передати ПрАТ "Кременчуцький завод технічного вуглецю" первинні документи.
34. На час відкриття виконавчого провадження №45062967 чинним був  Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження».
35. Разом з тим, на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця набрав чинності  Закон № 1404-VIII, отже, подальші виконавчі дії здійснюються відповідно до цього  Закону.
36. Згідно із частиною другою  статті 74 Закону № 1404-VIII  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
37.    Отже,  імперативною нормою - частиною другою  статті 74 Закону № 1404-VIII  закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
38.  До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
39.  Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц (провадження  №14-166цс18) та № 921/16/14-г/15 (провадження №12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження №11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження №11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження №14-543цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 1915/1868/2012 (провадження №14-353цс19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження №14-468цс19), від 18 грудня 2019 року у справі №344/21436/18 (провадження №14-596цс19), від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17 (провадження № 11-1009апп19), від 20 травня 2020 року у справі №0340/1792/18 (провадження №11-733апп19), від 23 червня 2020 року у справі №705/1804/13-ц (провадження № 14-566цс19), і підстав для відступу від нього не вбачається.
40.    Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
41. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що ці правові позиції не є обов`язковими для врахування, оскільки існують правові позиції Верховного Суду України є безпідставними, оскільки правові позиції Верховного Суду України було сформовано за іншого нормативного регулювання.
42.  Таким чином, суд апеляційної інстанції, зробив помилковий висновок, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства і не належить до компетенції адміністративного суду.
43. Щодо клопотання скаржника про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з оскарженням судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції та виключною правовою проблемою для необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з аналогічних спорів, Верховний Суд зазначає таке.
44. Згідно з частинами п`ятою, шостою  статті 346 КАС України  суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
45. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
46. За змістом наведеної норми права вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням змісту спірних правовідносин та їх предмету правового регулювання оцінює наявність виключної правової проблеми та необхідність передачі справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
47. Проаналізувавши зазначені скаржником підстави, якими заявник обґрунтовує необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовано нормами права, та в повній мірі дозволяють вирішити спір.
48. Щодо формування єдиної правозастосовної практики то необхідно зазначити, що таке формування необхідне у разі наявності різної судової практики з одного й того ж питання. Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом неодноразово надавалася оцінка правовідносинам, подібним до тих, які склалися у межах розгляду цієї справи, про що й зазначено у тексті цієї постанови.
49. З урахуванням викладеного, клопотання Приватного акціонерного товариства "ОКМА" про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.
50. Згідно з пунктом 2 частини 1  статті 349 КАС України  суд касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково для продовження розгляду.
51. Відповідно до частини 1  статті 353 КАС України  підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
52. Оскільки суд апеляційної інстанції постановив судове рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, з порушенням норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
VІ. Судові витрати
53. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства "ОКМА" про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду - відмовити.
2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ОКМА" - задовольнити частково.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі №640/20165/18 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. А. Губська

Судді                                                                                                    М. В. Білак

                                                                                                       Н.М. Мартинюк