ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020 року          м.Дніпро         Справа №  908/1541/19

          Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                  
суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.,
при секретарі судового засідання: Колесник Д.А.
за участю представників сторін:
від позивача: Бєлєвцова Оксана Сергіївна, довіреність №2-542д від 17.12.2019р., адвокат;
від відповідача: Кузнецов Ілля Сергійович, довіреність №б/н від 03.01.2020р., адвокат;
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Укргазвидобування” на рішення  господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 року (повний текст складено 13.02.2020 року)  у справі  № 908/1541/19 (суддя Горохов І.С.)
за  позовом Акціонерного товариства “Укргазвидобування”, 04053, м. Київ,  вул. Кудрявська, 26/28
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “МІК”, 69006, м.Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69а
про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням  господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “МІК” на користь Акціонерного товариства “Укргазвидобування” пеню у розмірі 59    907,57 грн. та 17 972,27 грн.  судового збору. У задоволенні позову в частині стягнення пені в розмірі 1    138    243,84 грн. відмовлено.
Рішення мотивовано наявністю підстав для зменшення нарахованої позивачем пені за порушення відповідачем строку виконання зобов`язання з поставки товару за договором №УГВ 9233/30-18 від 05.05.2018 року.
Суд зазначив, що відповідач обставини порушення строків поставки не заперечує. Надані ним пояснення та докази щодо  настання випадку (казусу), форс-мажорних обставин, за наявності яких він порушив зобов`язання, суд відхилив як помилкові. Однак, відповідно до ч.1 ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України суд має право зменшити розмір пені, оскільки  зобов`язання по поставці товару відповідачем виконано в повному обсязі, оплата за товар, по якому мало місце прострочення поставки, надійшла від позивача після отримання товару, передплату за цей товар позивач не здійснював, відповідач за власні кошти забезпечив виконання замовлення, докази того, що позивач зазнав збитків або шкоди, відсутні, більша частина товару поставлена з незначним простроченням.                                                                                                                      
Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство “Укргазвидобування” подало до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначає на невідповідність висновків суду обставинам справи, необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення.
Зокрема, апелянт вказує, що:
-за умовами договору передоплата товару від позивача не вимагалась;
-враховуючи принцип свободи договору, на позивача не покладався обов`язок внести зміни до договору поставки з урахуванням наданого відповідачем листа Торгово-промислової палати України від 31.07.2018 року;
-обов`язок боржника зі сплати пені за порушення умов договору  законодавцем не ставиться в залежність від наявності у кредитора збитків або шкоди;
-підставою для відповідальності є вчинене боржником правопорушення у сфері господарювання, що було позивачем доведено;
-щодо розрахунків за товар суд зробив висновок без жодного доказу;
-розмір нарахованої  позивачем пені не є завищеним чи неспівмірним, оскільки складає менше 1,1 % вартості поставленого товару;
-висновок суду про незначні порушення договірних зобов`язань, які не мали негативних наслідків для позивача, не доведеність порушення його інтересів є суб`єктивно-оціночним та суперечить ч.2 ст.193 ГК України;
-суд надав неналежну оцінку майновому стану відповідача та доводам позивача щодо важливості для його діяльності з видобутку газу передбаченої договором продукції.
Також апелянт  не погоджується з посиланням суду першої інстанції на судові акти Верховного Суду та Конституційного Суду України, приведені в оскаржуваному рішенні.
Просить суд апеляційної інстанції рішення господарського суду Запорізької області від 04.02.2020 року у справі № 908/1541/19 в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “МІК”  на користь Акціонерного товариства “Укргазвидобування”  пеню в розмірі 1 138 243,84 грн.                     В іншій частині рішення залишити без змін.Судові витрати покласти на відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує її доводи та просить залишити вимоги позивача без задоволення, оскаржуване рішення без змін.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апелянта не підлягають задоволенню виходячи з наступного:
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (надалі - покупець) та відповідачем (надалі - постачальник) 05.05.2018 року було укладено договір поставки (закупівля товару за власні кошти) №УТВ 9233/30-18 (том 1 а.с.14-18).
Згідно умов п. 1.1 договору постачальник зобов`язувався поставити покупцю товар, зазначений у специфікації, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити товар.
Згідно з п. 1.2. договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна ціна договору вказується у специфікації/-ях (далі – специфікація/-ії ), яка є додатком № 1 до договору та є її невід`ємною частиною. Строк поставки товару визначається графіком поставки товару, який є додатком № 3 до договору та є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується у специфікації/-ях та графіку поставки до цього договору.
Датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).
Відповідно до п. п. 6.1, 6.3 договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар, приймати поставлений товар, у разі відсутності зауважень, згідно з актом приймання-передачі товару або видаткової накладної.
Постачальник зобов`язаний у строки, встановлені цим договором, забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, встановленим розділом ІІ цього договору.
Пунктом 7.9. договору передбачено, що у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у графіку поставки товару до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.
Згідно із п. п. 8.1. – 8.3. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лих, епідемія, епізоотія, війна тощо).
Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.
Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини. 
Відповідно до п. 11.8. договору всі доповнення, специфікації і додатки до договору є його невід`ємними частинами, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.  
Встановлено, що сторонами підписана специфікація № 1 до договору №УГВ9233/30-18 від 05.05.2018 року на загальну суму 109    899    996,18 грн. (том 1 а.с. 19-26).
Вартість товару по даній специфікації включає в себе витрати на пакування, завантаження, монтажні матеріали для транспортування, транспортні витрати, витрати отримання сертифікату походження товару, митні витрати понесені продавцем при митному оформленні товару, а також усі мита, податки та інші обов`язкові платежі, які оплачуються постачальником при експорті товару. Строк поставки: відповідно до графіку поставки товару. Умови та строки оплати: оплата по факту поставки протягом 30 календарних днів з дати постачання. Виробник товару: Китай. Рік виготовлення товару – 2017-2018 роки, але не більше 12 місяців на дату поставки товару. 
Відповідно до графіку поставки товару, підписаного сторонами (додаток № 3 до договору) граничний строк поставки складає 60, 75 та 90 календарних днів з дати підписання договору по відповідних видах та комплектах товару (том 1 а.с.27-29).
Встановлено і сторонами не заперечується, що поставка товару в обумовленій договором кількості та за визначеною сторонами адресою поставки, відбулася. 
Будь-яких зауважень або заперечень щодо приймання-передачі товару та його якості сторони одна одній не пред`являли.
Відповідач не заперечує, що строк поставки товару ним порушено.
Судом встановлено, що на виконання умов договору № УГВ9233/30-18 від 05.05.2018 року та специфікації № 1 до нього, за видатковими накладними постачальник поставив покупцеві товар на загальну суму 109    899    996,18 грн., про що свідчать підписи представників на накладних, які наявні в матеріалах справи (том 1 а.с.30-49). 
Позивач направив відповідачу претензію, в якій міститься розрахунок пені та штрафу до договору, з якого вбачається кількість днів прострочення поставки товару (том 1 а.с.50-51).
Відповідач щодо термінів порушення зобов`язання заперечень суду не надав. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму. 
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні приписи містить ч.1 ст. 193 ГК України. 
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За визначенням ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, стягнення неустойки.
Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру неустойки на підставі ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України.                    
В обґрунтування клопотання про зменшення розміру неустойки Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Трубоізолкомплект" послалось, зокрема, на те, що зобов`язання з поставки товару відповідачем виконано у повному обсязі, в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків, завданих несвоєчасною поставкою товару, а розмір заявленої неустойки значно перевищує розумні межі.                     
Відповідно до статті 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.          
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.          
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.          
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. 
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 року  у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року  у справі № 917/791/18 та у справі №904/5830/18 від 11.10.2019 року, на яку послався суд в оскаржуваному рішенні.
Апелянт посилається на те, що суд в рішенні не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 02.07.2019 року у справі №910/15484/17, згідно якої зроблено висновок щодо застосування ст.ст.42, 44 Господарського, кодексу України: «у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (п.6.42)».
Колегія суддів вважає, що у справі, що переглядається, йдеться про підстави для зменшення неустойки і суд в оскаржуваному рішенні послався саме на ту судову практику касаційного суду, яка висвітлює спірне питання. 
Згідно з пп.3.17.4 п.З Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Тобто, зі змісту наведених вище роз`яснень слідує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суду слід встановити винятковість даної ситуації з огляду на доведені з боку сторін спору обставини:
-ступінь виконання зобов`язання;
-причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;
-незначність прострочення виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення виконання;
-наслідки порушення зобов`язання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам;
-поведінку винної сторони.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, які підтверджують саме вказані обставини.
Так, відповідач до звернення позивача з позовом до суду у повному обсязі виконав зобов`язання з поставки товару за договором №УГВ 9233/30-18 від 05.05.2018 року.
Є доведеним, що виконання передбаченого договором зобов`язання у погоджений в графіку поставки строк стало неможливим через незалежні від відповідача обставини.
Висновком Київської торгово-промислової палати №1703-4/363 від 31.07.2018 року встановлено обставини, які істотно вплинули на можливість виконання ТОВ "МІК" зобов`язань з поставки товару за договором №УГВ 9233/30-18 від 05.05.2018 року, а саме:  документально підтверджений непередбачуваний випадок (аварія) на підприємстві виробника товару, кваліфікований торгово-промисловою палатою як настання істотної зміни обставин, що зумовили затримку постачання продукції виробником товару до відповідача на строк 33-40 днів. Зазначені обставини суттєво вплинули на можливість виконання постачальником обов`язків за договором УГВ9233/30-18 від 05.05.2018, а тому є обґрунтовані підстави для висновку щодо перегляду сторонами умов договору в частині перенесення строків поставки товару (том 2 а.с.34-38). 
Відповідно до матеріалів справи товар поставлявся частинами із різними строками прострочення від 4 до 24 днів (том 1 а.с.50-51). На думку апелянта такий строк прострочення є значним з огляду на  важливість предмету поставки у виробництві позивача.
Однак, враховуючи причини порушення строків поставки, які не залежали від відповідача, такі доводи колегія суддів оцінює в сукупності з іншими обставинами справи та відхиляє їх як підставу для задоволення апеляційної скарги.
Щодо наслідків порушення зобов`язання, позивач не наводить ніякої інформації про збитки, які йому нібито заподіяні несвоєчасною поставкою товару за договором №УГВ9233/30-18 від 05.05.2018 року. У зв`язку з цим колегія суддів вважає розмір заявленої до стягнення пені не співмірним зі збитками, наявність яких позивачем взагалі не доведена.
Щодо поведінки відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що суд надав належну оцінку тим обставинам, що після того, як висновком Київської торгово-промислової палати №1703-4/363 від 31.07.2018 року було встановлені відповідні обставини, цей висновок був наданий позивачу листом №18-08-01-05 від 01.08.2018 року і даний факт апелянт не спростовує.
Відповідач просив позивача розглянути можливість внесення змін до договору поставки №УГВ9233/30-18 від 05.05.2018 року в частині строків поставки.
Скаржник вірно зауважує, що принцип свободи договору передбачає волевиявлення обох сторін на внесення змін до договору, однак саме така поведінка відповідача, на думку колегії суддів, свідчить про добросовісність його дій, що ТОВ "МІК" намагалося сприяти усуненню негативних наслідків і простроченню, і підтверджує одну із складових підстав для зменшення належної до стягнення пені.
Виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір нарахованої позивачем пені, а також повну поставку відповідачем товару, період прострочення поставки якого є незначним, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру пені.
Колегія суддів вважає також необхідним зазначити, що враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України   та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV   (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні Суду у справі “Трофимчук проти України” no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. ст. 73, 74 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На думку колегії суддів апелянт належними та допустимими доказами висновки оскаржуваного рішення не спростував. Скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на скаржника відповідно до ст.129 ГПК  України.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Запорізької  області від 04.02.2020 року  у справі  № 908/1541/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Підписано в повному обсязі 07.07.2020 року.

Головуючий суддя                                                      Т.А. Верхогляд   

Суддя                                                                             А.Є. Чередко

Суддя                                                                             Ю.Б. Парусніков