ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7039/16                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
  Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                             судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                             суддів:                        Земляної Г.В., Глущенко Я.Б.,
                          за участю секретаря:                        Кондрат Л.Г.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Державного підприємства "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державне підприємство "Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.04.2016 року №1272615141, №1262615141.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року позов задоволено повністю.    
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.        
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ч.1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено планову виїзну перевірку ДП «Укрметртестстандарт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12 2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2014.
За результатами перевірки складено акт №12/26-15-13-01-04/02568182 від 19.01.2016 року, відповідно до якого відповідачем встановлено порушення норм:  пункту   138.2   статті   138, підпункту 139.1.9 пункту   139.1   статті   139, пункту 146.11 статті 146 Податкового Кодексу України, в наслідок чого встановлено заниження податку на прибуток в сумі 614      901,00 грн. та пункту   198.6   статті   198, пункту   201.4, пункту   201.10   статті   201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет на загальну суму 681468,00 грн.
Не погоджуючись із висновками акта перевірки позивачем подано заперечення, за результатами розгляду яких, вони залишені без задоволення, а висновки акта перевірки - без змін.
На підставі акта перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 04.02.2016 року:
- №0382615131, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 768      626,00 грн., з яких: за основним платежем - 614   901,00 грн. та за штрафними санкціями - 153   725,00 грн.;
- №0372615131, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 851   835,00 грн., з яких: за основним платежем - 681   468,00 грн. та за штрафними санкціями - 170   367,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.
За результатами розгляду скарги позивача, рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги №8098/6/99-99-10-01-01-25 від 12.04.2016, скаргу позивача задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС України у м. Києві від 04.02.2016 №0382615131 та №0372615131 в частині визначення позивачу ПДВ та податку на прибуток по взаємовідносинах з ТОВ «Інкотел Сістем» і у відповідній частині - штрафні санкції, а в іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін.
На підставі акта перевірки та з урахуванням рішення ДФС України від 12.04.2016 №8098/6/99-99-10-01-01-25 відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 21.04.2016 року:
- №1262615141, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 471      376,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 117      844,00 грн.;
- №1272615141, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 390      609,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 97      652,00 грн.
Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно пункту   44.1   статті   44 Податкового кодексу України   (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Підпункт   14.1.27   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України   визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Відповідно до пункту   138.1   статті   138 Податкового кодексу України   витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього   Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у   статті 139 цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту   138.1   статті   138 Податкового кодексу України   витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших   статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
За змістом пункту   138.2   статті   138 Податкового кодексу України   витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених   розділом II цього Кодексу.
Підпункт 139.1.9 пункту   139.1   статті   139 Податкового кодексу України   встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Згідно ж з підпунктом   14.1.181   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України   податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з   розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту   198.1   статті   198 Податкового кодексу України   право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пункт   198.3   статті   198 Податкового кодексу України   встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до   статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом   193.1   статті   193   цьогоКодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
У відповідності до пункту   198.2   статті   198 Податкового кодексу України   датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно пункту   198.6   статті   198 Податкового кодексу України   не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог   статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом   201.11   статті   201   цього   Кодексу.
За визначенням   статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої   статті 9 Закону №996-XIV   підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Як визначено підпунктом   14.1.36   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України   господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
У відповідності до   статті 1 Закону №996-XIV   господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем (Покупець) та ТОВ «Прайм Енерджи» (Постачальник) було укладено ряд договорів поставки нафтопродуктів.  
Договір поставки нафтопродуктів №273 від 25.01.2013, згідно якого «постачальник зобов`язується передати в погоджені строки, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі, нафтопродукти... найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних на Товар...».
Умови і строки поставки, порядок прийомки: «Товар поставляється погодженими партіями на склад покупця за адресою : м. Київ вул. Метрологічна, 4.
Договір від 24.01.2013 на відпуск паливно-мастильних матеріалів, згідно якого «в порядку та на умовах, визначених цим Договором, постачальник зобов`язується організувати та забезпечити заправку пальним автотранспорту покупця, а Покупець зобов`язується приймати й оплачувати надані паливно-мастильні матеріали...». Відпуск ПММ здійснюється у мережі автозаправних станцій...».
Згідно з вказаними договорами ДП «Укрметртестстандарт» здійснювалося фактичне придбання нафтопродуктів, що підтверджується наступними первинними документами:
- за договором №273: видаткові накладні №350 від 22.02.2013; №432 від 05.03.2013; №664 від 01.04.2013; №989 від 29.04.2013; №1151 від 16.05.2013; №2464 від 08.10.2013; №2465 від 09.10.2013; товарно-транспортні накладні від 22.02.2013, від 05.03.2013, від 01.04.2013, від 29.04.2013, від 16.05.2013, від 08.10.2013 та від 09.10.2013;
- за договором №274 (поставка нафтопродуктів за талонами) видаткові накладні, за якими вдавалися талони: №158 від 31.01.2013, №1130 від 15.05.2013, №1372 від 04.06.2013; №1579 від 19.06.2013; №1813 від 09.07.2013; №2211 від 02.08.2013, №2432 від 05.09.2013; №2435 від 12.09.2013; №2463 від 10.10.2013.
Крім того, на підтвердження виконання зазначених відносин позивачем надано копії:  свідоцтва про державну реєстрацію ТОВ «Прайм Енерджи», витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань платника податку на додану вартість № 100309428, довідки про взяття на облік платника податків ТОВ «Прайм Енерджи», довідки з ЄДРПОУ ТОВ «Прайм Енерджи», приймальні акти, оборотно - сальдової відомості по рахунку 203, банківські виписки, картки рахунки, податкові накладні.
Також між позивачем (замовник) та ТОВ «АЛЬТА - БУД» (підрядник) у період з травня 2013 року по вересень 2014 року було укладено ряд договорів підряду.
Як вбачається з матеріалів справи та акта перевірки, по всім договорам підряду до перевірки надані копії наступних документів: свідоцтва платника ПДВ, ліцензії на право здійснення господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури, виписка з ЄДР.
Роботи за даними договорами були виконані в повному обсязі, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в.
Також на підтвердження виконання зазначених відносин позивачем надано копії: договорів підряду, акти приймання виконаних будівельних робіт /та витрат/, довідки про вартість виконаних будівельних робіт /та витрат/, підсумкові відомості ресурсів, договірної ціни на будівництво (утеплення фасаду корпусу), пояснювальні записки, локального кошторису на будівельні роботи, акти приймання виконаних робіт, податкових накладних, оборотно-сальдової відомості по рахунку 203, банківські виписки, картки рахунки. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а саме - договорами поставки нафто продуктів, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, приймальними актами, оборотно-сальдовими відомостями по рахунку 203, банківськими виписками, картками рахунками, податковими накладними, договорами підряду, ліцензіями на право здійснення господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури, виписками з ЄДР, актами приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в, актами приймання виконаних будівельних робіт /та витрат/, довідками про вартість виконаних будівельних робіт /та витрат/, підсумковими відомостями ресурсів, договірною ціною на будівництво (утеплення фасаду корпусу), пояснювальними записками, локальними кошторисами на будівельні роботи, актами приймання виконаних робіт, податковими накладними, посвідчення операторів АЗС.
Надані позивачем на підтвердження реальності здійснених господарських операцій докази - є належним чином підписаними та скріпленими печатками сторін, які є первинними в розумінні   статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, акт перевірки жодних зауважень щодо дефектності наданих первинних документів не містить.
Доставка палива згідно із Договором поставки нафтопродуктів №273 здійснювалася бензовозами перевізників: ПП «Віком», ФОП ОСОБА_1 , ФОМ ОСОБА_2 , ПП ОСОБА_3 , ТОВ «Інвестнафтопродукт» з оформленням товарно-транспортних накладних.
З бензовозів перевізників паливо розвантажувалося в резервуари автозаправних пунктів позивача і в подальшому використовувалося для заправки власного автотранспорту підприємства.
Передача партій палива від представника ТОВ «Прайм-Енерджи» представнику позивача здійснювалася згідно з видатковими накладними на підставі належним чином оформлених довіреностей.
Поставлені партії палива були оприбутковані на складі позивача, після чого витрачалися на заправку автомобілів підприємства згідно з встановленими нормами. Кількість автомобілів та кількість пального, яке було витрачено на їх заправку, відображено в оборотно-сальдовій відомості по рахунку 203 за період з 01.01.2013 по 31.10.2013.
Списання палива на підприємстві позивача здійснюється згідно з дорожніми листами, які виписуються на маршрут кожного транспортного засобу.
Також, згідно з фінансовим планом ДП «Укрметртестстандарт» на 2013 рік та 2014 рік, який у встановленому порядку був затверджений Мінекономрозвитку України, на реконструкцію та капітальний ремонт основних фондів було передбачено 4000000,00 грн та 6000000,00 грн.
Станом на 01.01.2013 на балансі підприємства обліковувалося 22 об`єкта нерухомого майна.
Як вбачається з матеріалів справи протягом 2013-2014 років ТОВ «Альта-Буд» на замовлення ДП «Укрметртестстандарт» за договорами підряду виконувало роботи з поточного та капітального ремонту будівель, які належать на праві господарського відання ДП «Укрметртестстандарт».
Реальне виконання робіт підтверджується також даними журналу реєстрації вступного інструктажу позивача, який ведеться на підприємстві відповідно до вимог Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з охорони праці, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці України від 26.01.2005 №15, в 2013-2014 році вступний інструктаж пройшли 17 працівників ТОВ «АЛЬТА-БУД». Після чого вони були допущені до виконання будівельних-ремонтних робіт на об`єктах позивача.
Також, згідно пунктів   36.1,   36.5   статті   36, пункту   38.1   статті   38, пункту   44.1   статті   44, пункту   47.1   статті   47, пункту   49.2   статті   49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.
Отже, формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені   законом   умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Колегією суддів досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту на підставі податкових накладних виданих контрагентами, які на час здійснення господарських операцій були зареєстровані у встановленому законодавством порядку.
Отже, надані до суду першої інстанції первинні документи, згідно з пунктом   44.1   статті   44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку та які містять відомості, що у повній мірі відображають суть господарських операцій та підтверджують їх фактичне здійснення.
Контролюючим органом не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності, не встановлено фактів, які б свідчили про узгодженість дій між позивачем та контрагентами ТОВ «АЛЬТА-БУД», ТОВ «Прайм Енерджи» з метою незаконного отримання податкової вигоди або обізнаності позивача з будь-якими протиправними діями свого контрагента.
В обґрунтування прийняття спірних податкових повідомлень-рішени відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються на даних податкової інформації щодо спірних контрагентів, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.
Водночас, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи за своєю формою та змістом не суперечать вимогам податкового законодавства та мають необхідні обов`язкові реквізити визначені законом.
Доводи ж контролюючого органу щодо непідтвердження руху товару по ланцюгу базуються лише на інформації, отриманій з Єдиного реєстру податкових накладних, однак правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача із контрагентами.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 26.06.2018 (справа № 803/649/15-а), від 31.07.2018 (справа № 820/3119/17), від 31.07.2018 (справа № 0870/4938/12), від 31.07.2018 (справа № 817/1339/17), від 21.11.2018 (справа № 823/103/17), від 11.04.2019 (справа №П/811/1761/16), від 16.05.2019 (справа №2а-12327/11/2670).
Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента суб`єкта господарювання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Зокрема посилання контролюючого органу на наявність акта про неможливість проведення зустрічної звірки, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення таких актів будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаних актів з відображенням в них окремих відомостей, зокрема, щодо нереальності операцій, не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 03.09.2019 (справа №826/15850/17), від 22.11.2019 (№817/2887/14).
В даному випадку відповідачем винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення на порушення принципу обґрунтованості, що є підставою для задоволення позовних вимог.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що позовні вимоги обґрунтованими та їх задовольняє
Згідно з ч. 1   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.             
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року залишити без змін.                 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

             Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Земляна Г.В.

             Суддя                                                                                                     Глущенко Я.Б.

Повний текст постанови виготовлено - 13 липня 2020 року.