Ухвала

Іменем України
05 серпня 2020 року
м. Київ
Справа № 127/21220/19
Провадження № 51-2496 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2020 року щодо останнього, 
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого;
засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі статей 75, 104 КК Українизвільнено засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 1 рік і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України;
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що, він у невстановленому досудовим розслідуванням місці, дату та час придбав психотропну речовину – амфетамін. В подальшому 09 квітня 2019 року на вул. Келецька, 78 Б в м. Вінниця, ОСОБА_6 був зупинений працівниками поліції, у якого виявлено та вилучено із правої кишені куртки належний йому згорток із порошкоподібною речовиною масою 4,5889 г, яка містить психотропну речовину обіг якої обмежено - амфетаміном масою 1,1628 г. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Обґрунтовуючи вимоги скарги захисник вважає, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, дані, що характеризують особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання. Крім того, вважає, що є достатньо підстав для застосування до засудженого положень п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України.
Вважає, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу законного представника засудженого без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника ОСОБА_4 у скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з положеннями ст. 102 КК України покарання у виді позбавлення волі особам, які не досягли до вчинення злочину вісімнадцятирічного віку, може бути призначене на строк від шести місяців до десяти років.
Відповідно до ст. 104 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею.
З системного аналізу ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Як убачається зі змісту вироку, судом першої інстанції при виборі засудженому ОСОБА_5 заходу примусу та порядку його відбування, судом дотримано зазначених вимог закону, оскільки враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК Україникласифікується як злочин невеликої тяжкості, дані про особу засудженого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, на обліку у психіатричному диспансері не значиться, з 25 липня 2019 року перебуває на диспансерному наркологічному обліку в КЗ ВОНД «Соціотерапія» з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання амфетамінів, канабіоїдів зі шкідливими наслідками», також суд прийняв до уваги сімейні обставини його стан здоров`я та молодий вік засудженого. 
Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав - щире каяття у вчиненому, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення злочину неповнолітнім. Обставини, які б обтяжували покарання судом не встановлені.
Врахувавши зазначене, суд призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
Разом із тим, зваживши на конкретні обставини кримінального провадження, особу винуватого та прийнявши до відома досудову доповідь, відповідно до якої виправлення засудженого можливе без позбавлення волі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства. Тому, на підставі статей 75, 104 КК України звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги законного представника засудженого – ОСОБА_7 , яка не погоджувалась зі звільненням ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, у зв`язку з чим просила вирок суду в цій частині змінити та призначити засудженому покарання у виді штрафу, констатував їх безпідставність та вирок суду залишив без змін. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги законного представника засудженого – ОСОБА_7 ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив наведені представником засудженого доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженогота обґрунтовано визнавши їх безпідставними. 
З призначеним ОСОБА_5 покаранням погоджується і суд касаційної інстанції та вважає його справедливим, необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, адже згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
Доводи касаційної скарги захисника щодо можливості застосування до ОСОБА_5 положень п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України, звільнивши його від призначеного покарання та застосування примусового заходу у вигляді застереження, колегія суддів вважає неспроможними.
У відповідності до ст. 105 КК України примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані до неповнолітнього, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
Із системного аналізу вказаної статті вбачається, що звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише щодо неповнолітніх. Він передбачає більш вузькі умови застосування та більш суворі обмеження, ніж при звільненні від відбування покарання з випробуванням. Захід, передбачений ст. 105 КК України, повинен застосовуватися тоді, коли неповнолітній, на думку суду, може бути виправлений без реального виконання кримінального покарання, але лише за умови застосування примусових заходів виховного характеру.
Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу захисника, що на час подання ним виправленої касаційної скарги, засуджений ОСОБА_5 вже набув статусу повнолітнього, у зв`язку з чим вимоги касаційної скарги захисника щодо можливості застосування до засудженого положень ст. 105 КК України є неспроможними.
Враховуючи зазначене, обґрунтування касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2020 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                              ОСОБА_3